Справа № 360/926/20
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

09 липня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/926/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про стягнення середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (далі - відповідач), в якому позивач просив суд стягнути з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення - 27.06.2019 по день фактичного розрахунку - 14.02.2020 у розмірі 190975,44 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (а.с.1-5).

Позовні вимоги обґрунтував тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходив кадрову військову службу на офіцерських посадах в Управлінні СБУ в Луганській області, яке було реформовано в 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях, яке на теперішній час є підрозділом Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях. 27 червня 2019 року позивач звільнився з органів безпеки та виключено із списків. Частковий розрахунок відповідач здійснив 29 серпня 2019 року. Після розрахунку виник спір про розміри належних йому сум, оскільки відповідачем не було виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій, у зв`язку із чим останній звернувся до Луганського окружного адміністративного суду із позовом про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08.01.2020 позов задоволено в повному обсязі. В подальшому відповідач провів повний розрахунок 14.02.2020, у зв`язку з чим у позивача виникли підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Позивач в позовній заяві навів розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки виплат, застосувавши пункт 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 та визначений у розмірі 190975,44 грн (823,17 грн (середньоденне грошове забезпечення за два останні місяці) помножено на 232 дні (строк затримки розрахунку)).

Позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх сум при звільненні, у розмірі 190975,44 грн., а тому звернувся до суду за захистом своїх прав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

26.03.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав, заперечував проти його задоволення (а.с.47-53). Зазначив, що позивач проходив військову службу в органах СБ України. Наказом Служби безпеки України від 31 травня 2019 року № 693-ос ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «а» пункту 61, підпунктом «а» (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час) пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у запас Служби безпеки України. 27 червня 2019 року наказом ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях Бабчука Д.В. виключено зі списків особового складу. Відповідач зазначив, що під час проходження військової служби в Службі безпеки України, в період з 2015 по 2019 рік позивач не звертався з відповідними рапортами щодо надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також не звертався з рапортом на момент звільнення в 2019 році щодо виплати грошової компенсації за невикористанні дні відпустки як учасника бойових дій. Відповідач також зазначив, що наведений позивачем розрахунок в сумі 190975,44 грн суперечить закону. Так, середньоденне грошове забезпечення позивача за місяці, що передують звільненню, складає 566,77 грн. за 1 день (34573,12 грн./61 календарний день у травні-червні 2019 року), а не 823,17 грн, як прораховано позивачем. З урахуванням викладеного, розрахунок ймовірного стягнення середнього заробітку позивача необхідно проводити шляхом множення середньоденного грошового забезпечення в сумі 566,77 грн на кількість календарних днів, а не робочих. З урахуванням викладеного, позивачем помилково в супереч діючим нормативно-правовим актам та правовій позиції Верховного Суду здійснено розрахунок середньоденного заробітку, виходячи виключно з робочих днів, а не з календарних днів, як передбачає того закон. На підставі викладеного, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивачем до матеріалів справи 31.03.2020 було надано відповідь на відзив, в якому просив відхилити пояснення, міркування та аргументи відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.59-62).

Судом по справі вчинені такі процесуальні дії.

Ухвалою суду від 06.03.2020 відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.31).

Ухвалою суду від 20.03.2020 зупинено провадження у справі №360/926/20 до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі № 810/451/17 (а.с.42-43).

Ухвалою суду від 25.06.2020 поновлено провадження у справі (а.с.72).

Ухвалою суду від 25.06.2020 витребувано від Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях довідку про грошове забезпечення за останні 2 календарних місяці роботи, що передували звільненню ОСОБА_1 - квітень та травень 2019 року, з розрахунком середньомісячного та середньоденного розміру грошового забезпечення позивача (а.с.73-74).

Ухвалою суду від 09.07.2020 відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі (а.с.85-86).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 (а.с.6-8), має статус учасника бойових дій, Серії НОМЕР_2 від 28.08.2015 (а.с.9).

Позивач проходив військову службу в органах Служби безпеки України та 27.06.2019 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу у зв`язку зі звільненням у запас з військової служби за підпунктом «а» пункту 61, підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Під час проведення остаточного розрахунку при звільненні позивача відповідачем не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08.01.2020 у справі №360/5001/19 позов ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27 червня 2019 року.

Зобов`язано Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27 червня 2019 року (а.с.15-24).

На виконання вищевказаного рішення суду 14.02.2020 відповідачем проведено виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27 червня 2019 року в сумі 41216,93 грн (а.с.11,25).

17.02.2020 адвокат позивача звернувся до 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях з адвокатським запитом щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення 27.06.2019 по день фактичного розрахунку 14.02.2020 (а.с.12-13).

На адвокатський запит 3 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях надало відповідь від 25.02.2020 №78/3/19-Б-30/21/154, в якому зазначило про відсутність правових підстав для нарахування та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні (а.с.14).

Позивач вважає, що відповідач повинен сплатити середній заробіток за час розрахунку при звільнені за період з дня звільнення 27.06.2019 по день фактичного розрахунку 14.02.2020 у розмірі 190975,44 грн, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Порядок проходження та звільнення з військової служби в Службі безпеки України урегульований Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Законом України "Про Службу безпеки України", Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007.

При цьому суд зазначає, що жоден із вказаних нормативно-правових актів не врегульовує питання щодо відповідальності Служби безпеки України за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Зважаючи на те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, стаття 116 та 117.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №806/889/17.

Так, згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зважаючи на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними працівникові при звільненні сум» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При цьому Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 у справі №21-1765а15 сформулював правовий висновок згідно, якого не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносин, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, однак жодного разу не знаходило підстав для такого відступу (справи №821/1083/17, № 810/451/17).

Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне застосувати вказаний правовий висновок Верховного Суду України при розгляді даної справи.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на те, що відповідач не здійснив виплату позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, а зробив це лише 14.02.2020 за рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08.01.2020 у справі №360/5001/19, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною другою статті 117 КЗпП України.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі №802/1052/17-а, за відсутності іншого законодавства розрахунок розміру середнього заробітку слід проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 вказаної постанови установлено, що чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.

Згідно з підпунктом «л» пункту 1 Порядку № 100 цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується і в інших (не передбачених пунктом 1) випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 7 Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої Наказом Центрального управління Служби безпеки України від 10 квітня 2018 року № 515/ДСК визначено, що при виплаті військовослужбовцям грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів в місяці, за який здійснюється виплата.

Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що оскільки позивач отримував не заробітну плату, а саме грошове забезпечення, а грошове забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України розраховується за календарні дні, а не робочі, а також те, що пункт 8 Порядку № 100 передбачає використання як робочих, так і календарних днів при розрахунку виплат, що проводяться виходячи із середньої заробітної плати, у зв`язку з цим суд вважає слушним зауваженням відповідача щодо невірного розрахунку позивача розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

З цих підстав суд відхиляє доводи позивача про необхідність застосування саме робочих днів.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи остаточний розрахунок здійснено з позивачем 14.02.2020.

Затримка склала календарний період з 27.06.2019 по 14.02.2020, що становить 232 календарні дні.

Згідно довідки Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях 3 управління від 03.07.2020 середньоденне грошове забезпечення позивача становить 596,60 грн (а.с.84).

Вказаний розрахунок розміру середньоденного грошового забезпечення позивача є правильним, оскільки 36392,76 грн (розмір грошового забезпечення позивача за 2 місяці, що передували звільненню) : 61 календарний день (кількість календарний днів у квітні-травні 2019 року - останніх 2 місяців, що передували звільненню позивача) = 596,60 грн.

Отже, розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 138411,20 грн (596,60 грн х 232 дні).

Втім, вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 щодо дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Також Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Так, застосовуючи у даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, суд враховує наступні обставини.

Відповідно до відомостей автоматизованої системи Діловодство спеціалізованого суду встановлено, що ОСОБА_1 25.11.2019 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях, в якій позивач просив суд: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27 червня 2019 року; зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27 червня 2019 року.

Таким чином, в суд позивач щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки звернувся через 4 місяці 29 днів після звільнення зі служби (27.06.2019).

Також суд бере до уваги, що розмір невиплаченої грошової компенсації за невикористані дні календарної відпустки позивачеві при звільненні становив 41216,93 грн. При цьому відповідач, відразу після набрання законної сили рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08.01.2020 у справі №360/5001/19 в добровільному порядку виплатив позивачу вказану суму грошової компенсації.

Вказана сума грошової компенсації приблизно становить 30 % від розрахованої суми середнього грошового забезпечення позивача за час затримки її виплати при звільненні (138411,20 грн).

Отже, беручи до уваги ті обставини, що між позивачем та відповідачем, починаючи з червня 2019 року, існував спір з приводу виплати позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, добровільне виконання відповідачем рішення суду про виплату цієї грошової компенсації, та зважаючи на співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача - 41216,93 грн та заявлених позивачем до стягнення 190975,44 грн, відсоткового співвідношення між розміром несвоєчасно виплачених сум та розміром розрахованого середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 30%, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача та стягнення на користь позивача суми, яка дорівнює сумі сплаченої за рішенням суду від 08.01.2020 по справі №3602/5001/19, тобто 41216,93 грн.

Визначений судом розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування.

Доводи відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 та сформованої з цього приводу правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 06.06.2018 у справі №804/1782/16 та від 27.06.2018 у справі №810/1543/17, суд вважає неприйнятними.

Так, правові позиції Верховного Суду є змінними у часі, а тому при застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в останніх постановах Верховного Суду.

Такими постановами, як вже зазначав суд раніше, є постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 13 .05.2020 у справі № 810/451/17.

Так, Велика Палати Верховного Суду вказала на те, що як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд Суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08 липня 1997 року та 25 травня 1998 року, та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Waiteand Kennedy v. Germany», заява № 26083/94, п. 54).

Тому за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Твердження відповідача про те, що норми КЗпП не поширюються на військовослужбовців - ні як загальна норма, ні як спеціальна, суд вважає також неприйнятними, оскільки враховуючи позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15 та Верховного Суду висловленій у постанові від 30 січня 2019 року у справі №806/2164/16, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому при вирішенні цього питання слід застосовувати загальні нормами законодавства України, а саме КЗпП України.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, а відповідач, як суб`єкти владних повноважень, на яких частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності, не довів суду правомірність своїх дій, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з самостійним визначенням розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору згідно пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано, тому судові витрати, що підлягають відшкодуванню, відсутні та не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263, 295, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про стягнення середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (84300, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Ярослава Мудрого, буд. 56, ЄДРПОУ 2001504) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 41216 (сорок одна тисяча двісті шістнадцять) гривень 93 копійки.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України строк оскарження судового рішення продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суддя Н.М. Басова