Справа № 240/12176/19
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року м. Житомир

справа № 240/12176/19

категорія 111031101

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області та Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому (з урахуванням уточненого адміністративного позову від 20.12.2019 за вх.№30529/19) просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області та Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області №0-0625 від 20.05.2019, №0-0625 від 28.08.2019, №0-0608 від 20.05.2019.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачами неправомірно прийнято оскаржувані податкові повідомленням-рішенням, якими їй визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості.

Зазначає, що їй на праві приватної власності належать нежитлові приміщення: цех товарів народного вжитку, загальною площею 391,6 кв.м та неопалювальний склад, загальною площею 487,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул.Селецька, 32, а також будівлі контори, офісні приміщення, що знаходяться за адресою м.Житомир, вул.Михайла Грушевського, буд.29.

Однак, контролюючими органами неправомірно розраховано податкові зобов"язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за ставкою 1%.

Вказує, що у зв"язку з тим, що Житомирська міська рада рішення про ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2018 рік не приймала та не продовжувала дію попередніх рішень, у силу приписів пп.12.3.5 п.12.3ст.12 Податкового кодексу України на 2018 рік має застосовуватись 0% ставка вказаного податку.

Також зазначає, що податкове повідомлення-рішення від 20.05.2019 №0-0608 направлено за старою адресою проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , проте вказане податкове повідомлення-рішення отримав хтось інший, оскільки позивач вже тривалий час не проживає за вказаною адресою.

Вважаючи, що оскаржувані рішення є незаконними, необґрунтованими та такими, що порушують її права та законні інтереси, позивач звернулась до суду з позовом.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

17 січня 2020 року відповідач - Головне управління Державної фіскальної служби України у Житомирській області надіслало на електронну адресу суду відзив на позовну заяву (за вх.№1259/20), у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування правової позиції зазначає, що посадовими особами Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області відповідно до вимог чинного законодавства визначено базу оподаткування об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності позивача, на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (копія Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, додається).

Вказує, що згідно з п.п. 266.5.1., п. 266.5, ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад.

Рішенням 47 сесії 6 скликання Житомирської міської ради від 10.06.2015 №932, зі змінами та доповненнями, встановлено ставки податку для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Зважаючи на те, що нежитлові приміщення за адресами: м.Житомир, вулиця Селецька буд.32 та м.Житомир, вулиця Михайла Грушевського, буд.29 є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, тому ОСОБА_1 , як її власниця, зобов`язана сплачувати вказаний податок відповідно до вимог Податкового кодексу України.

Також зауважує, що орган Державної фіскальної служби не наділено повноваженням здійснювати контроль за своєчасністю та правильністю прийняття органами місцевого самоврядування рішень про встановлення місцевих податків та зборів. Платники податків для уточнення інформації щодо прийнятих рішень можуть звертатися до місцевої ради, на території якої знаходяться об`єкти оподаткування.

Щодо направлення податкового повідомлення-рішення від 20.05.2019 №0107685- 5113-0608 за старою адресою проживання позивача вказує, що відповідно до положень ст.70 Податкового кодексу України позивачем не було подано заяву за формою №5ДР про зміну місця проживання.

Тому на виконання вимог п.79.2 ст.79 Податкового кодексу України, на адресу реєстрації, яка містилась в обліковій картці ОСОБА_1 , було надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення вказане податкове повідомлення-рішення.

Відповідно до протокольної ухвали суду від 21.01.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті позовних вимог на 18.02.2020.

Згідно з ухвалою суду від 18.02.2020 залучено до участі у справі співвідповідачем - Головне управління Державної податкової служби у Житомирської області та відкладено розгляд справи на 12.03.2020.

14 травня 2020 року відповідач - Головне управління Державної податкової служби у Житомирській області надіслало на електронну адресу суду відзив на позовну заяву (за вх.№15886/20), у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування правової позиції посилається на аналогічні підстави зазначені Головним управлінням Державної фіскальної служби у Житомирській області у відзиві на позовну заяву від 17.01.2020 (за вх.№1259/20).

Враховуючи положень ч.6 ст.48 Кодексу адміністративного судочинства України у зв"язку з залученням до участі у справі співвідповідача, розгляд справи розпочато з початку.

Згідно з ухвалою суду від 14.05.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті позовних вимог на 16.06.2020.

Представник позивача та Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області у визначений день та час прибули до суду, однак, через канцелярію суду 16.06.2020 подали клопотання за вх.№20687/20 та за вх.№20688/20, відповідно, у якому просять розглянути адміністративну справу у порядку письмового провадження.

У визначений день та час представник Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином. Причин неявки свого повноважного представника до суду Головне управління Державної фіскальної служби у Житомирській області не повідомило, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавало.

Зважаючи на подані представником позивача та представником - Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області клопотання, неявку представника відповідача - Головного управління Державної фіскальної служби та керуючись приписами ч.9 ст.205та ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до ухвали суду від 16.06.2020 суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.193 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 , є, зокрема, власником нежитлових будівель, які знаходяться за адресою:

АДРЕСА_2 , будівля контори, офісні приміщення, загальною площею 250,4 кв.м;

2) АДРЕСА_3 .Житомир АДРЕСА_4 , приміщення цеху товарів народного вжитку, загальною площею 391,6 кв.м. та неопалювального складу, загальною площею 487,2 кв.м. (а.с.65-75).

Згідно з рішенням 47 сесії VI скликання Житомирської міської ради від 10.06.2015 №932 "Про місцеві податки та збори" поміж іншого, встановлено на території м.Житомира податок на майно та затверджено Положення про порядок обчислення та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (визначає платників податків, об`єкт оподаткування, базу оподаткування, ставки, порядок обчислення та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території м.Житомира) додаток № 1 до рішення.

Відповідно до п. 6.1, п. 6.4 Положення ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості комерційного призначення встановлюється, в т. ч. на 2015 рік, у розмірі 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м. бази оподаткування (а.с.16-20).

20 травня 2019 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у Житомирській області згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 цього Кодексу прийнято податкове повідомлення-рішення №0-0625, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об"єктів нежитлової нерухомості, за 2018 рік у розмірі 14579,27 грн, а також податкове повідомлення-рішення №0-0608, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об"єктів нежитлової нерухомості, за 2018 рік у розмірі 4132,53 (а.с.12, 83).

Окрім того, Головним управлінням Державної податкової служби у Житомирській області згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 цього Кодексу прийнято податкове повідомлення-рішення №0-0625, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об"єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 13603,84 грн (а.с.13).

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області та Головного управлінням Державної податкової служби у Житомирській області, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Перевіряючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідачів на їх відповідність нормам податкового законодавства та вимогам ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Як передбачено ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.

Згідно з п.3.1 ст.3 Податкового кодексу України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до п.5.3 ст.5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").

Статтею 16 Податкового кодексу України визначено, що платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених Податковим кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до підпункту 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску; стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.

Положеннями підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України врегульовано, що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Пунктом 55.1 статті 55 Податкового кодексу України регламентовано, що податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов`язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства.

Згідно з пунктом 56.1 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Пунктом 57.3 статті 57 Податкового кодексу України передбачено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Крім того, приписами абзацу "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України закріплено, що не є об`єктом оподаткування, зокрема, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Положеннями підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з пунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Таким чином застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17.

Також враховуючи зазначені норми Податкового кодексу України, суд звертає увагу, що правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є одночасна сукупність наступних умов: 1) використання споруди безпосередньо у промисловій діяльності; 2) власник об`єкта (будівлі промисловості) фактично використовує цю будівлю як об`єкт промисловості у виробництві, а не в інших цілях.

Проте суд зауважує, що матеріали справи свідчать, що позивач є власником зазначених будівель, однак, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не є ні фізичною особою-підприємцем, ні юридичною особою.

Враховуючи вказане та матеріали справи, суд дійшов до висновку, що об"єкти нежитлової нерухомості за які нараховано грошове зобов"язання, ОСОБА_1 не використовує як об`єкти промисловості у виробництві. Тобто, позивач хоч і є власником даних будівель, однак не використовує їх у промисловості у розумінні Податкового кодексу України.

Отже, об`єкти нерухомості, які на праві власності належать позивачу, не підпадають під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, а відтак є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Разом з тим, у даній справі спірним є питання застосування відповідачами ставки податку для об"єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, встановленої рішенням 47 сесії VI скликання Житомирської міської ради від 10 червня 2015 року №932 "Про місцеві податки та збори", при нарахуванні ОСОБА_1 податкового зобов"яння з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік.

На переконання позивача при оподаткуванні нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки за 2018 рік, контролючим органам слід застосовувати нульову ставку оподаткування, оскільки Житомирська міська рада рішення про встановлення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2018 рік не приймала. В обґрунтування правової позиції позивач посилається на висновки наведені у листі Міністерства фінансів України від 26.03.2018 №11230-17-10/8220 (а.с.23).

Суд зазначає, що посилання позивача на вказаний лист не є такими, що обґрунтовують його доводи про застосування нульової ставки податку на нерухоме майно, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Посилання у вказаному листі на приписи пп. 12.3.4, пп. 12.3.5 та пп. 12.4.3 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України обумовлюють повноваження органу місцевого самоврядування на прийняття рішень про встановлення місцевих податків та зборів, обмежене у часі моментом - до початку наступного бюджетного періоду.

Однак суд зауважує, що Податковий кодекс України при регулюванні цього питання у жодній правовій нормі не використовує слово "щорічне", а з сукупності усього правового регулювання тільки регламентує повноваження органу місцевого самоврядування та процедуру запровадження місцевих податків та зборів.

Отже, довільне тлумачення приписів Податкового кодексу України призвело до спотвореного висновку про існування щорічного обов`язку у органу місцевого самоврядування приймати рішення про встановлення місцевих податків та зборів або про продовження дії попередніх, хоча Податковий кодекс Україні також взагалі не містить будь-якої згадки про "прийняття рішення про продовження дії попередніх рішень".

Слід констатувати, що згідно з рішенням 47 сесії VI скликання Житомирської міської ради від 10 червня 2015 року № 932 "Про місцеві податки та збори", поміж іншого, встановлено на території м. Житомира податок на майно та затверджено Положення про порядок обчислення та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (визначає платників податків, об`єкт оподаткування, базу оподаткування, ставки, порядок обчислення та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території м.Житомира) додаток № 1 до рішення.

Пунктом 6.1 Положення про порядок обчислення та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м бази оподаткування.

Згідно із п. 6.4 вказаного Положення ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості комерційного призначення для фізичних осіб встановлюється, в т.ч. на 2015 рік, у розмірі 1 відсоток.

Відповідно до рішення одинадцятої сесії сьомого скликання Житомирської міської ради від 14.07.2016 №253 внесено зміни до рішення Житомирської ради від 10.06.2015 № 932 «Про місцеві податки та збори» - у п.6.4 виключено слова "в т.ч. на 2015 рік" (а.с.21-22)

При цьому суд наголошує, що згідно з рішенням Житомирської міської ради від 14.07.2016 №253 ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, на 2017 та 2018 роки встановлені не були, в подальшому зміни до п. 6.4 Положення не вносилися.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов до висновку, що Житомирська міська рада, ухваливши у 2015 році рішення про встановлення ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості комерційного призначення для фізичних осіб у розмірі 1 відсоток, діяла в межах та у спосіб передбачений положеннями Податкового кодексу України, який у жодній його правовій нормі не встановлює обов`язку "щорічного" прийняття нового рішення з даного питання.

Зміст наведеного правового регулювання свідчить на користь висновку, що умовою застосування коефіцієнту «0» не може бути неприйняття щорічно відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів відповідно до Закону.

Рішення Житомирської міської ради від 10.06.2015 №932 відповідає вимогам Закону в частині неперевищення максимальної ставки податку, а висновок щодо відсутності у 2018 році у органу місцевого самоврядування додаткового обов`язку приймати нове рішення щодо вже запровадженого податку обґрунтований судом раніше.

Відповідно, доводи позивача про те, що у даній справі є підстави для застосування нульової ставки податку на нерухоме майно на 2018 рік за умови існування чинного рішення органу місцевого самоврядування про встановлення ставки цього податку у розмірі одного відсотка, є таким, що суперечать нормам чинного податкового законодавства.

Також суд враховує, що пунктом 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році" від 20.12.2016 №1791-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, установлено, що з 1 січня 2017 року до прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік відповідно до цього Закону, встановлені таким органом місцевого самоврядування ставки єдиного податку для платників першої групи, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та збору за місця для паркування транспортних засобів застосовуються з коефіцієнтом 0,5.

Однак зміст пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році" вказує на те, що предметом регулювання даної правової норми є правовідносини зі справляння, зокрема, податку на нерухоме майно тільки у 2017 році для забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році, а тому ця норма не підлягає застосуванню у межах даної адміністративної справи, спір у якій стосується нарахування податку за 2018 рік.

Судом встановлено, що відповідно до розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік ОСОБА_1 нараховано вказаний вид податку на об"єкти оподаткування:

1) приміщення, що знаходиться за адресою: Житомирська область, м.Житомир, вул.Селецька, будинок 32, податкове зобов"язання у розмірі 14579,27 грн виходячи із бази оподаткування 391,60 кв.м, ставки податку - 1%, а саме: 391,60 кв.м. х 37,23 грн (1% х 3723 грн) = 14579,27 грн (податкове повідомлення-рішення №0-0625 від 20.05.2019);

2) нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: Житомирська область, м.Житомир, вул.Селецька, будинок 32, податкове зобов"язання у розмірі 13603,84 грн виходячи із бази оподаткування 487,20 кв.м, ставки податку - 1%, а саме: 487,20 кв.м. х 37,23 грн (1% х 3723 грн) = 18138,45 грн (сума податку за рік), проте (18138,45 грн/12 місяців) х 9 місяців = 13603,84 грн (податкове повідомлення- рішення №0-0625 від 28.08.2019);

3) нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: Житомирська область, м.Житомир, вул.Михайла Грушевського, будинок 29, податкове зобов"язання у розмірі 4132,53 грн виходячи із бази оподаткування 111,00 кв.м, ставки податку - 1%, а саме: 111 кв.м. х 37,23 грн (1% х 3723 грн) = 4132,53 грн (податкове повідомлення - рішення №0-0608 від 20.05.2019) (а.с.12, 13, 81, 83).

Щодо твердження позивача про неналежне направлення контролючим органом податкового повідомлення-рішення №0-0608 від 20.05.2019, суд зазначає наступне.

Суд критично ставиться до твердження позивача, що при направленні кореспонденції контролюючим органом не враховано, що ОСОБА_1 змінила адресу проживання, у зв`язку із чим податкові повідомлення-рішення направлені на невірну адресу: АДРЕСА_1 .

Пунктом 45.1. ст. 45 Податкового кодексу України встановлено, що платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.

Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Таким чином, з урахуванням викладеного, саме на платника податку, в даному випадку ОСОБА_1 , покладено обов`язок визначення податкової адреси та повідомлення про її зміну в установленому законом порядку до контролюючого органу.

Позивачем не надано суду доказів повідомлення контролюючого органу в порядку, встановленому законом про зміну податкової адреси (адреси проживання).

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову.

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до положень ст.139 КАС України питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , ідн. номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області (вул.Юрка Тютюнника, буд.7, Житомир, 10000, ) та Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області (вул.Юрка Тютюнника, буд.7, Житомир, 10000, 1) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі 08 липня 2020 року.

Суддя А.В. Горовенко