Справа № 160/5261/20
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2020 року Справа № 160/5261/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -
14.05.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» від 15.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України;
- поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді молодшого інспектора 2-ої категорії зі служби в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)»;
- стягнути з Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в розмірі 10 100 (десять тисяч сто) грн.;
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що проходила службу з 10.12.2018 року по 15.04.2020 року на посаді молодшого інспектора.
За поясненням позивача, 15.04.2020 року їй вручено трудову книжку з незрозумілими записами, та роз`яснено в усній формі, що її звільнено з посади у відповідності до положень Закону України «Про Національну поліцію». У трудовій книжці не вказані підстави звільнення з посиланням на норми законодавства, що на думку позивача, суперечить чинному законодавству.
Позивач звертає увагу, що вона є одинокою матір`ю, а тому не може бути звільненою, у відповідності до положень ст. 184 Кодексу законів про працю України.
Крім того, позивач вважає, що на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також компенсація моральної шкоди, у зв`язку з моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушення прав позивача.
Ухвалою суду від 03.06.2020 року, після усунення недоліків позовної заяви, було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
24.06.2020 року відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи. Відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем було вчинено проступок, за який ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з Державної кримінально- виконавчої служби України, після закінчення тимчасової непрацездатності.
Відповідач вважає необґрунтованими посилання позивача на норми ст. 184 КЗпП України, оскільки особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби звільняються з підстав, передбачених ст. 77 Законом України «Про Національну поліцію».
На думку відповідача, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, у зв`язку з відсутністю актів порушення прав та законних інтересів під час звільнення позивача з ДУ «ДУВП (№4)». Тому, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
06.07.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що підтримує заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі та просить суд задовольнити їх повністю. За поясненнями позивача, гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей не передбачені Законом України «Про Національну поліцію», проте передбачені нормами КЗпП України. Також, позивач пояснила, що вважає, що їй повинна бути сплачена відповідачем заробітна плата за час вимушеного прогулу в розмірах, які визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, а станом на момент подачі позову, її вимушений прогул складав 30 днів. Як зазначила позивач, звільнення її з роботи не дає їй можливості знайти собі роботу та утримувати дітей. З приводу її пояснень щодо ключа, то позивач вказала, що ключ не є ключем, яким можливо відчинити камери, а її пояснення з цього приводу ніхто не взяв до уваги та ніхто не порівняв її ключ з ключами, якими відмикаються камери. З приводу своїх пояснень про телефон, позивач зазначила, що брала з собою телефон для спілкування з дітьми, яких на час її служби доглядала її матір похилого віку, яка погано себе почувала на той час. Проте, її пояснення і з цього приводу не були взяті до уваги.
Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) проходила службу в Державній кримінально-виконавчій службі з 10.12.2018 року по 15.04.2020 року на посаді молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)».
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Наказу начальника Державної установи «Дніпровська установи виконання покарань (№ 4)» № 50/ОС-20 від 15.04.2020 року «Про особовий склад», відповідно до п. 5 ст. 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу» та пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» молодшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони (чергова зміна № 2), 15 квітня 2020 року, звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України.
Із зазначеного наказу вбачається, що підставою для звільнення позивача стали матеріали службового розслідування.
Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач, вважаючи, що порушено її права та законні інтереси, звернулася до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами врегульовано, зокрема, але не виключно, Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Законом України «Про Національну поліцію», Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», наказом Міністерства юстиції України від 12.03.215 року №356/5 «Про затвердження Порядку проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України», Кодексом законів про працю України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Статтею 11 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачено, що установи виконання покарань та слідчі ізолятори утворюються і ліквідуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та виконують функції, передбачені законом та іншими нормативно-правовими актами. Законодавством визначаються особливості відвідування цих установ і слідчих ізоляторів та спеціальні вимоги режиму доступу на їх територію.
При цьому, відповідно до п. 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228, Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, що, зокрема, реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.
Згідно з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» засновано Міністерством юстиції України з основним видом діяльності за КВЕД 84.23: діяльність у сфері юстиції та правосуддя.
Отже, державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» відноситься до Державної кримінально-виконавчої служби України.
Відповідно до ч. 1 ст.14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).
Згідно з ч.6 ст.14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» до осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби відноситься, зокрема, молодший сержант внутрішньої служби.
В частині 8 статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» зазначено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).
При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.
Отже, з урахуванням зазначених норм законодавства, вбачається, що на позивача розповсюджуються норми Закону України «Про Національну поліцію».
Як вже зазначено судом, оскаржуваний позивачем наказ, прийнято відповідачем, в тому числі, на підставі п. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».
За приписами п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (надалі - Дисциплінарний статут ОВС) визначає сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України (далі - особи рядового і начальницького складу) стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень. Дія цього Статуту поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.
Стаття 5 Дисциплінарного статуту ОВС визначає, що за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
Відповідно до ст. 7 Дисциплінарного статуту ОВС службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу, зокрема:
- дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників;
- захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров`я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави;
- дотримуватися норм професійної та службової етики;
- сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку;
- виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету.
У разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.
Відповідно до ст.12 Дисциплінарного статуту ОВС, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.
Згідно зі ст.14 Дисциплінарного статуту ОВС, з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.
Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.
При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо.
У разі притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб рядового і начальницького складу, які мають дисциплінарне стягнення і знову допустили порушення службової дисципліни, дисциплінарне стягнення, що накладається, має бути більш суворим, ніж попереднє. Дисциплінарні стягнення у вигляді пониження в спеціальному званні на один ступінь на осіб, які мають перші спеціальні звання, і звільнення з посади на осіб, які обіймають посади найнижчого рівня, не накладаються.
Згідно зі ст.18 Дисциплінарного статуту ОВС, особа рядового або начальницького складу вважається такою, яка не має дисциплінарного стягнення, якщо її заохочено шляхом дострокового зняття дисциплінарного стягнення, нагороджено державною нагородою чи відзнакою Президента України або минув рік з дня накладення дисциплінарного стягнення.
Так, судом встановлено, що 26.03.2015 року близько 15 години 30 хвилин під час обходу та перевірки організації несення служби черговою зміною №2 на внутрішніх постах установи старшим інспектором відділу по роботі з персоналом установи капітаном внутрішньої служби Жидковим І.А. та інспектором відділу по роботі з персоналом установи лейтенантом внутрішньої служби Конопльовим М.О. було виявлено, що на внутрішньому посту № 18-19 черговий молодший інспектор відділу режиму і охорони передала ключ камерного типу свого поста ув`язненому ОСОБА_5 з камери № 1002.
Згідно з поясненнями позивача від 26.03.2020 року, копія яких наявна в матеріалах справи, вбачається, що позивач залишила ключ у власних речах. Вказала на те, що не бачила як ув`язнений взяв ключ з речей позивача.
Проте, згідно з поясненнями засудженого ОСОБА_5 від 26.03.2020 року, під час роздачі харчів позивач передала засудженому ключ для відкривання камер на другому поверсі.
Крім того, 30.03.2020 року оперуповноваженим оперативного відділу установи старшим лейтенантом внутрішньої служби Кобзарем Д.С. у молодшого інспектора ІІ категорії молодшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 було виявлено та вилучено мобільний телефон.
З приводу даної ситуації позивач відмовилася надавати пояснення, про що складено Акт від 30.03.2020 року, підписаний трьома особами, копія якого наявна в матеріалах справи.
Зазначені факти підтверджуються рапортами, копії яких містяться в матеріалах справи.
З матеріалів справи вбачається, що з приводу вище зазначених порушень Комісією ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» було проведено службове розслідування, за результатами якого було складено Висновок службового розслідування по факту неналежного ставлення до виконання своїх службових обов`язків з боку співробітників установи.
Зі змісту висновку видно, що ОСОБА_1 має дисциплінарне стягнення у виду попередження про неповну посадову відповідність, оголошеної наказом начальника установи від 13.01.2020 року № 8/ОС/СТ-20.
Згідно з висновком, за неналежне ставлення до виконання службових обов`язків, порушення вимог пункту 6 глави 1 розділу V Наказу Міністерства юстиції України № 21/5 дск від 17.03.2015 року та ст. 7 Закону України «Про попереднє ув`язнення» запропоновано позивача притягнути до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби.
Так, наказом начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 07.04.2020 року № 43/ОС/СТ-20 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності співробітників установи» за неналежне ставлення до виконання службових обов`язків, порушення вимог пункту 6 глави 1 розділу V Наказу Міністерства юстиції України № 21/5 дск від 17.03.2015 та ст. 7 Закону України «Про попереднє ув`язнення» молодшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора 2-ї категорії відділу режиму і охорони притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби, після закінчення тимчасової непрацездатності.
Суд звертає увагу, що відповідачем не надано до суду ані доказів доведення позивачеві до відома під підпис змісту наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, а ні доказів відмови позивача від ознайомлення з наказом під підпис, що є порушенням ст. 14 Дисциплінарного статуту ОВС, що відповідно позбавило позивача права на оскарження дисциплінарного стягнення, передбаченого ст. 21 Дисциплінарного статуту ОВС.
Так само, суд зазначає, що відповідачем не надано доказів щодо ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом щодо звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію», або доказів відмови позивача від ознайомлення з наказом, або доказів направлення на адресу позивача оскаржуваного наказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, суд зазначає, що оскаржуваний наказ відповідача № 50/ОС-20 від 15.04.2020 року «Про особовий склад» в частині звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, є протиправним та таким, що не відповідає засадам адміністративного судочинства, а позивач підлягає поновленню на посаді з 16.04.2020 року.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
В рішеннях Європейського Суду з прав людини - справа "Красношапка проти України" від 30.11.2006, "Єфименко проти України" від 18.07.2006, які відповідно до положень статті 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" є обов`язковими для виконання Україною, суд неодноразово наголошував, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує ефективний засіб юридичного захисту.
Згідно зі ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Отже, гарантування кожному права на захист від незаконного звільнення є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Міжнародного пакту про громадські та політичні права.
З приводу доводів позивача щодо її незаконного звільнення як одинокої матері при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, суд критично ставиться до посилань позивача на ч. 3 ст. 184 КЗпП України як на підставу для задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Правова позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 по справі №21-8а15.
Відповідно до п.4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Суд зазначає, що нормами Закону України «Про Національну поліцію» визначені правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Закон України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» визначає сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України (далі - особи рядового і начальницького складу) стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.
Дія цього Статуту поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.
Судом встановлено, що на позивача поширюється дія норм Закону України «Про Національну поліцію» та Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України».
У свою чергу, в силу ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.
З наведеного вище слідує, що в разі припинення служби в органах кримінально-виконавчої служби з підстав визначених Законом України «Про Національну поліцію», службово-трудові відносини із службовцем припиняються і таке рішення ґрунтується на юридичних фактах, підтверджених відповідними матеріалами, а отже не потребує здійснення такого звільнення за встановленими Кодексом законів про працю України правилами і гарантіями.
У даному випадку положення ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України щодо недопущення звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, не розповсюджується на звільнення позивача, оскільки підстава припинення визначена виключно спеціальною нормою Закону України «Про Національну поліцію», який, в свою чергу, не містить обмежень щодо неможливості звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років.
Отже, з огляду на те, що позивач проходила службу в органах ДКВС України, а питання проходження цієї служби врегульовані спеціальним законодавством, та оскільки її звільнено на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», а не на підставі КЗпП з ініціативи власника, суд погоджується із доводами відповідача та вважає, що на позивача не можуть бути поширені положення ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України в частині заборони звільнення з роботи одинокої матері при наявності дитини віком до чотирнадцяти років.
Відповідно до ст. 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), даний кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Суд зазначає, що питання виплати коштів за період вимушеного прогулу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
За приписами ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Механізм виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України визначено Наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України» від 28.03.2018 року № 925/5 (далі - Порядок № 925/5).

Відповідно до п. 8 Розділу І Порядку № 925/5 при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів цього місяця.

Відповідно до п. 25 Порядку № 925/5 особам рядового і начальницького складу, поновленим на службі або попередній посаді за рішенням суду у зв`язку з незаконним звільненням або переміщенням на іншу посаду, за час вимушеного прогулу виплата здійснюється з розрахунку середньоденного грошового забезпечення, яке особа рядового чи начальницького складу отримувала у місяці незаконного звільнення, або різниці в ньому за час перебування на нижчеоплачуваній посаді.

Виплачена під час попереднього звільнення зі служби цим особам рядового або начальницького складу грошова допомога при звільненні зі служби підлягає заліку за рахунок суми, що належить їм до виплати за час вимушеного прогулу, а в частині, яка перевищує цю суму,- заліку за рахунок суми грошової допомоги, належної до виплати при подальшому звільненні зі служби.

Підставою для виплат, зазначених у цьому пункті, є наказ начальника відповідного органу або установи, а в разі поновлення на посаді начальника органу або установи - наказ відповідного органу управління вищого рівня з урахуванням пункту 24 цього розділу.

У постановах від 20 травня 2019 року у справі №821/1180/18 та від 29 листопада 2019 року у справі №540/1224/19 Верховний Суд сформулював правову позицію про те, що до подібних правовідносин норми постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" не застосовуються, оскільки при визначенні розміру середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу потрібно застосовувати норми спеціального законодавства.

Тож, при розрахунку середньоденного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу слід керуватися положеннями Порядку № 925/5.

Відповідно до Довідки від 24.06.2020 року № 4/4-54вн сума середньоденного грошового забезпечення позивача становить 241,86 грн.

Таким чином стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2020 року (день, наступний за днем звільнення) по день винесення судового рішення - 07.07.2020 року, а саме: 83 днів * 241,86 грн. = 20074,38 грн.

Щодо позовної вимоги щодо стягнення з Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суму завданої моральної шкоди в розмірі 10000 (десять тисяч) грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до роз`яснень, які викладено в у п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, позивачем не надано жодних доказів, які б обґрунтовували факт наявності втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, та як наслідок підтверджували наявність моральної шкоди, що в свою чергу свідчить про неналежність її підтвердження.

Позивачем не доведено, що винесення відповідачем оскаржуваного наказу призвело до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Таким чином, вказана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 840,80 грн., що документально підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 28.05.2020 року.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» підлягають судові витрати у розмірі 420,40 грн.

Керуючись ст. ст. 9, 72-77, 139, 242-243, 245-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» від 15.04.2020 року №50/ОС-20 «Про особовий склад» в частині звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді молодшого інспектора 2-ої категорії відділу режиму і охорони (чергова зміна № 2) в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» з 16.04.2020 року.

Стягнути з Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» (вул. Надії Алексеєнко, буд. 80, м. Дніпро, 49006, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в розмірі 20074,38 грн. (двадцять тисяч сімдесят чотири гривні 38 копійок).

У іншій частині позовних вимог - відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді молодшого інспектора 2-ої категорії відділу режиму і охорони (чергова зміна № 2) в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» з 16.04.2020 року, та стягнення з Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» на користь ОСОБА_1 суми заробітної плати за місяць.

Стягнути з Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» (49006, м. Дніпро, вул. Надії Алексеєнко, буд. 80, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 07.07.2020 року.

Суддя І.О. Лозицька