Справа № 640/842/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2020 року м. Київ №640/842/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доПенсійного фонду України Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві
провизнання дій протиправними, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити ді
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просив суд, з урахуванням уточнень:

- відповідно до законодавчої норми, встановленої пунктом 3 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, визнати дії відповідача 1 протиправними, оскільки ним при розгляді звернень позивача систематично порушувалася норма статті 40 Конституції України і статті 19 Закону № 393/96-ВР щодо всебічного та об`єктивного розгляду звернень;

- прийняти рішення про відшкодування відповідачем 1 на користь позивача, завданої моральної шкоди в сумі 200 тисяч грн., керуючись статтями 3, 8, 27, 28, 56 Конституції України і статтями 19, 24, 25 Закону №1788 - XII;

- відповідно до законодавчої норми, встановленої пунктом 3 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, визнати дії відповідача 2 протиправними, оскільки ним при розгляді звернень позивача систематично порушувалася норма статті 40 Конституції України і статті 19 Закону № 393/96-ВР щодо всебічного та об`єктивного розгляду звернень;

- прийняти рішення про відшкодування відповідачем 2 на користь позивача, завданої моральної шкоди в сумі 100 тисяч грн., керуючись статтями 3, 8, 27, 28, 56 Конституції України і статтями 19, 24, 25 Закону №1788 - XII;

- зобов`язати відповідача 2 перерахувати пенсію позивача, починаючи з 01.02.2009, керуючись нормами статей 1, 3, 8, 41, 46, 58 Конституції України, статті 66 Закону №1788 - XII, частин третьої, четвертої, шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України за таким алгоритмом:

- додати до стажу з 01.02.2009 період вимушеного прогулу з 04.11.2000 по 24.03.2003 та період роботи в ТЕФ «Інтрансмелогас», вказаний в обліковій картці № НОМЕР_1 , і врахувати отриману за ці періоди заробітну плату при обчисленні пенсії;

- при обчисленні пенсії врахувати в повному розмірі заробітну плату за період роботи з 01.07.94 по 30.06.98, не обмежуючи її коефіцієнтом 5.6, а також визначений відповідно до пункту ІІ.3.1 загальний стаж роботи;

- прийняти рішення про відшкодування відповідачем 2 на користь позивача матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок недоплати пенсії за період з 01.02.2009 до дня прийняття судового рішення за цим позовом

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на протиправність дій відповідачів, а саме щодо неналежного розгляду його звернень, крім того з 2009 року відповідачами порушуються право позивача на отримання пенсії у правильному розмірі, обрахованому на підставі матеріалів пенсійної справи, крім того, відповідачами не вірно застосовуються законодавчі норми, що призвело до завдання позивачу моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача - Пенсійного фонду України надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що відповідачем усі звернення позивача розглянуті у порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян», відповіді наданні у визначений законом термін.

Крім того, звертав увагу суду на те, що деякі із звернень позивача, на які останній посилається в обґрунтування власного позову, вже були предметом розгляду у адміністративній справі №826/11782/17, в якій рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог, рішення набрало законної сили 07 лютого 2019 року.

Також представником відповідача зауважено про необґрунтованість позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено та документально не підтверджено понесені моральні страждання, а також відсутній розрахунок такої моральної шкоди.

Представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надав відзив на позовну заяву, в якому також заперечив проти задоволення позовних вимог, з огляду на те, що період роботи з 04 листопада 2000 рок по 31 грудня 2002 року не зарахований до трудового стажу, оскільки в трудовій книжці відсутній запис щодо поновлення позивача у зазначений період, крім того відсутні докази сплати внесків ОСББ «Придніпровське» за даний період.

Щодо позовної вимоги про незастосування коефіцієнту 5.6 до заробітної плати у період з 01 липня 1994 року по 30 червня 1998 року, представником відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зазначено, що дане обмеження прямо передбачено нормою законодавства, а така норма неконституційною не визнавалась, а відтак підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Також, представником відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зауважено, що відсутні обґрунтовані підстави та докази щодо стягнення моральної шкоди з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Позивачем подано відповіді на відзиви відповідачів, в яких останній заперечує проти висновків, викладених у відзивах, та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи позивачу у січні 2009 року призначена пенсія відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

ОСОБА_1 13 листопада 2019 року звернувся з заявами (аналогічного змісту) до Міністра соціальної політики України, Голови правління Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в яких просив вчинити дії щодо вірної виплати пенсії позивачу, з урахуванням усіх складових та на підставі матеріалів пенсії справи позивача, а також надав розрахунок моральної шкоди, яка підлягає стягненню з органів Пенсійного фонду України.

Пенсійний фонд України листом від 12 грудня 2019 року №1294-29082/Г-03/8-2800/19 повідомив позивача, що на питання, поставленні у заяві від 13 листопада 2019 року, Пенсійним фондом України вже надавались відповіді від 30 грудня 2016 року №14841/Г-1, №14506/Г-3 та від 16 лютого 2017 року №609/Г-11, крім того надано інформацію про розмір обчисленої пенсії, розмір доплат з урахуванням страхового стажу.

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 26 листопада 2019 року №286509/02/Г-14029 повідомило позивача про те, що для підтвердження наявного трудового стажу використовується трудова книжка, з відповідними записами в останній, які повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печатками.

Також повідомлено позивача про те, що коефіцієнт 5.6 розміру середнього заробітної плати застосований на підставі чинного законодавства, а пенсія позивача обрахована на підставі та в межах чинного законодавства.

Не погоджуючись із такими висновками відповідачів позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Щодо позовних вимог про визнання дій відповідача 1 протиправними, оскільки, як вказує позивач, згаданим відповідачем при розгляді звернень позивача систематично порушувалася норма статті 40 Конституції України і статті 19 Закону № 393/96-ВР щодо всебічного та об`єктивного розгляду звернень; прийняття рішення про відшкодування відповідачем 1 на користь позивача завданої моральної шкоди в сумі 200 тисяч грн., керуючись статтями 3, 8, 27, 28, 56 Конституції України і статтями 19, 24, 25 Закону №1788 - XII; визнання дій відповідача 2 протиправними, оскільки ним при розгляді звернень позивача систематично порушувалася норма статті 40 Конституції України і статті 19 Закону № 393/96-ВР щодо всебічного та об`єктивного розгляду звернень та прийняття рішення про відшкодування відповідачем 2 на користь позивача завданої моральної шкоди в сумі 100 тисяч грн., керуючись статтями 3, 8, 27, 28, 56 Конституції України і статтями 19, 24, 25 Закону №1788 - XII, суд зазначає наступне.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно із статтею 1 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон №393/96) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, зокрема, до посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Як визначено у статті 3 Закону №393/96 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно із статтею 5 Закону №393/96 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (частина перша). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги (частина сьома).

Частиною третьою статті 7 Закону №393/96 передбачено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Згідно з частиною четвертою статті 7 цього Закону забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Статтею 15 Закону №393/96 визначено, що органи державної влади, місцевого само-врядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань) (частина перша). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки (частина третя). Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення (частина четверта).

Статтею 16 Закону №393/96 визначено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду (частина перша).

Частиною п`ятою цієї статті передбачено, що до скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину.

Статтею 18 Закону №393/96 передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:

особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;

знайомитися з матеріалами перевірки;

подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;

бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;

користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;

одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;

висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;

вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Згідно з статтею 20 Закону №393/96 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Як вбачається з листів від 26 листопада 2019 року №286509/02/Г-14029 (Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві) та від 12 грудня 2019 року №1294-29082/Г-03/8-2800/19 (Пенсійний фонд України) відповідачами у встановлений строк розглянуто заяву позивача від 16 листопада 2019 року і надано відповіді на неї. Із змісту відповідей вбачається, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві розглядалися наведені позивачем доводи і розрахунки, з приводу чого відповідачем зроблено висновки з посиланням на положення законодавства і матеріали пенсійної справи. При цьому звернення позивача від 13 листопада 2019 року у формі заяви не стосувалося оскарження рішень чи дій органів та/або посадових осіб і не містило вимог, зокрема про зобов`язання територіального органу ПФУ чи надання йому доручення провести перерахунок пенсії позивача з урахуванням наведених у заяві обставин тощо.

За таких обставин суд не вбачає порушень відповідачем вимог Закону №393/96 та права позивача на подання і розгляд його заяви, а також порушення вимог статті 40 Конституції України та статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

В той же час, щодо посилань позивача на беззмістовність відповіді Пенсійного фонду України, суд звертає увагу позивача на те, що Пенсійний фонд України відповідно до покладених обов`язків не наділений повноваженнями щодо здійснення перерахунку, а лише є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Більше того, відповідно до пункту 6 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, Пенсійний фонд України для виконання покладених на нього завдань має право:

1) залучати спеціалістів центральних і місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій (за погодженням з їх керівниками), вчених, представників інститутів громадянського суспільства (за згодою) до розгляду питань, що належать до його компетенції;

2) отримувати безоплатно від міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування необхідні для виконання покладених на нього завдань інформацію, документи і матеріали, зокрема від органів статистики - статистичні дані;

3) скликати наради, утворювати комісії та робочі групи, проводити наукові конференції, семінари з питань, що належать до його компетенції;

4) користуватися відповідними інформаційними базами даних державних органів, державною системою урядового зв`язку та іншими технічними засобами;

5) проводити планові, а у випадках, передбачених законом, позапланові перевірки у роботодавців та інших осіб бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів щодо достовірності відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб або для призначення пенсій, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час таких перевірок;

6) видавати приписи щодо усунення порушень, виявлених за результатами перевірки достовірності поданих страхувальником відомостей про застрахованих осіб;

7) вилучати в установленому законом порядку у підприємств, установ, організацій і окремих осіб копії документів, що підтверджують заниження розміру заробітної плати (доходу) та інших виплат, на які нараховуються страхові внески, або порушення порядку використання коштів Пенсійного фонду України;

8) проводити перевірку цільового використання коштів Пенсійного фонду України в організаціях, що здійснюють виплату і доставку пенсій;

9) порушувати в установленому законом порядку питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

10) звертатися в установленому законом порядку до відповідних правоохоронних органів у разі виявлення фактів порушення порядку використання коштів Пенсійного фонду України.

Крім вищезазначеного, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на попередні листи - відповіді як Пенсійного фонду України, так і Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, хоч і зазначає, що в основу попередніх звернень покладено інші підстави, проте з відповіді, наявної в матеріалах справи від 06 грудня 2017 року №2220/15/Г-95, можливо дійти висновку про схожі підстави.

В той же час, оцінку відповіді від 06 грудня 2017 року №2220/15/Г-95 вже надано рішенням у справі №826/11782/17, яке набрало законної сили 07 лютого 2019 року.

Враховуючи вищенаведене в сукупності та те, що позивачем в прохальній частині позовної заяви не вказано, які саме звернення ОСОБА_1 неналежним чином розглянуті відповідачами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання дій відповідача 1 протиправними, «оскільки ним при розгляді звернень систематично порушувалася норма статті 40 Конституції України і статті 19 Закону №393/96-ВР щодо всебічного та об`єктивного розгляду звернень; прийняття рішення про відшкодування відповідачем 1 на користь позивача завданої моральної шкоди в сумі 200 тисяч грн., керуючись статтями 3, 8, 27, 28, 56 Конституції України і статтями 19, 24, 25 Закону №1788 - XII» та в частині визнання дій відповідача 2 протиправними, «оскільки ним при розгляді звернень систематично порушувалася норма статті 40 Конституції України і статті 19 Закону № 393/96-ВР щодо всебічного та об`єктивного розгляду звернень та прийняття рішення про відшкодування відповідачем 2 на користь позивача завданої моральної шкоди в сумі 100 тисяч грн., керуючись статтями 3, 8, 27, 28, 56 Конституції України і статтями 19, 24, 25 Закону №1788 - XII».

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві при обчисленні пенсії врахувати в повному розмірі заробітну плату за період роботи з 01 липня1994 року по 30 червня 1998 року, не обмежуючи її коефіцієнтом 5.6, а також визначений відповідно до пункту ІІ.3.1 загальний стаж роботи, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Згідно з частиною другою статті 5 Закону №1058-IV виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Відповідно до статті 40 Закону №1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу, починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону №1058-IV до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Для осіб, які у період до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, отримували заробітну плату (дохід) за результатами роботи, термін виконання якої перевищував календарний місяць, до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися і до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні, у розрахунку на кожний місяць виконання роботи. Перелік таких осіб, а також порядок визначення для них заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, законодавець передбачив право пенсіонера обрати для врахування при обчисленні пенсії заробітну плату (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року. У такому випадку до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), які не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум, а для осіб, які отримували заробітну плату (дохід) за результатами роботи, термін виконання якої перевищував календарний місяць, - суми виплат (доходу), які не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні, у розрахунку на кожний місяць виконання роботи.

20 квітня 2005 року Кабінет Міністрів України затвердив Порядок №306, відповідно до якого дія цього порядку поширюється на осіб, що до 01 липня 1998 року отримували заробітну плату (дохід) за результатами роботи, строк виконання якої перевищував календарний місяць, а саме:

- тих, що працювали в сільському господарстві, були зайняті на сезонних роботах, працювали у старательських артілях, виконували роботи (надавали послуги) за цивільно-правовими договорами та сплачували внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування;

- творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів).

Оскільки робота, яку виконував позивач з 01 липня 1994 року по 30 червня 1998 року не відноситься до вищезазначених робіт, визначених Порядком №306, то відповідач, а саме Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, діяв в межах наданих повноважень та на підставі чинного законодавства при призначенні пенсії позивача, враховуючи при цьому положення статті 41 Закону №1058-VI.

З огляду на викладене позовна вимога в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві при обчисленні пенсії врахувати в повному розмірі заробітну плату за період роботи з 01 липня 1994 року по 30 червня 1998 року, не обмежуючи її коефіцієнтом 5.6 - задоволенню не підлягає.

В той же час, щодо позовної вимоги зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати пенсію позивача, починаючи з 01 лютого 2009 року, керуючись нормами статей 1, 3, 8, 41, 46, 58 Конституції України, статті 66 Закону №1788 - XII, частин три, чотири, шість статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України з додаванням до стажу з 01 лютого 2009 року період вимушеного прогулу з 04 листопада 2000 року по 24 березня 2003 року та період роботи в ТЕФ «Інтрансмелогас», вказаний в обліковій картці № НОМЕР_1 , і врахувати отриману за ці періоди заробітну плату при обчисленні пенсії, суд вказує на наступне.

У відповідності з частиною першою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувались до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, тобто до січня 2004 року, зараховуються до стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше тобто Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконана на підставі трудового договору на підприємствах, установах організаціях, незалежно від форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах і кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

В той же час, статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Виходячи з приписів пункту 3 Порядку № 637, підтвердження трудового стажу необхідне в разі відсутності трудової книжки, необхідних записів в трудовій книжці, а також якщо містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи.

Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 1.1 вказаної Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2.2 Інструкції передбачено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

До трудової книжки вносяться:

відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження;

відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;

відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України;

відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (п. 2.3 Інструкції).

Пунктом 2.4 Інструкції передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму (п. 2.8 Інструкції).

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Харківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2001 року позивача поновлено на роботі в ОСББ «Придніпровське» та стягнуто з даного підприємства кошти у розмірі 2213,40 грн. за час вимушеного прогулу.

З тексту рішення від 25 квітня 2001 року вбачається, що останнє підлягає негайному виконанню, зокрема, в частині поновлення на посаді головного бухгалтера Гаврика Юрія Петровича.

Проте, запис про поновлення на роботі ОСОБА_1 вчинено лише 01 січня 2003 року за номером 13.

В той же час, оскільки ОСББ «Придніпровське» вимоги судового рішення про негайне виконання в частині поновлення на роботі не виконало, позивач звернувся з позовом до Дарницького районного суду міста Києва, який прийняв рішення від 09 червня 2003 по справі №2-1928 щодо стягнення з ОСББ «Придніпровське» на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 27 квітня 2001 року по 24 березня 2003 року в сумі 8835 грн.

Період вимушеного прогулу склав з 04 листопада 2000 року по 01 січня 2003 року, тобто по день здійснення запису в трудовій книжці за номером 13 про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера ОСББ «Придніпровське» за рішенням Харківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2001 року, а не по 24 березня 2003 року, як помилково вважає позивач.

Представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонд України в м. Києві не підтвердив належними доказами та не надав належних обґрунтувань в підтвердження власної позиції щодо не врахування до загального стажу періоду вимушеного прогулу, встановленого судовими рішеннями від 25 квітня 2001 року Харківського районного суду міста Києва та від 09 червня 2003 року Дарницького районного суду. Крім цього, посилання представника відповідача на те, що у трудовій книжці відсутні відповідні записи судом не приймаються до уваги, оскільки період вимушеного прогулу встановлений судовими рішенням, які набрали законної сили.

Щодо періоду, за який необхідно здійснити перерахунок пенсії позивача, суд звертає увагу відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на положення статті 46 Закону 1058-VI, а саме нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Оскільки, даним судовим рішенням встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві протиправно не враховано період вимушеного прогулу з 04 листопада 2000 року по 01 січня 2003 року до загального трудового стажу, то перерахунок пенсії необхідно провести саме з дня початку порушення права позивача, а саме з 01 лютого 2009 року.

В той же час, щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи в ТЕФ «Інтрансмелогас» суд зазначає, що жодним із записів у трудовій книжці позивача не підтверджується працевлаштування ОСОБА_1 у даному товаристві, а тому відсутні й підставі в зарахуванні такого періоду роботи до трудового стажу.

Таким чином позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати пенсію позивача, починаючи з 01 лютого 2009 року, керуючись нормами статей 1, 3, 8, 41, 46, 58 Конституції України, статті 66 Закону №1788 - XII, частини 3,4,6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України з додаванням до стажу з 01 лютого 2009 року періоду вимушеного прогулу з 04 листопада 2000 року по 01 січня 2003 року, і врахувати отриману за ці періоди заробітну плату при обчисленні пенсії - підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

З урахуванням викладеного також відсутні підстави для стягнення з відповідачів моральної шкоди.

Судові витрати відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати пенсію позивача починаючи з 01 лютого 2009 року, керуючись нормами статей 1, 3, 8, 41, 46, 58 Конституції України, статті 66 Закону №1788 - XII, частин 3,4,6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України з додаванням до стажу з 01 лютого 2009 року періоду вимушеного прогулу з 04 листопада 2000 року по 01 січня 2003 року, і врахувати отриману за ці періоди заробітну плату при обчисленні пенсії.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко