Справа № 826/16836/18
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про визнання протиправним наказ, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 14.09.2018 №433-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді директора департаменту нафтогазового комплексу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України з 15.09.2018.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно винесено наказ про звільнення позивача із займаної посади, однак оскаржуваний наказ не відповідає дійсним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що станом на 14.09.2018 позивач не подавав жодних заяв про відмову від проходження державної служби у зв`язку зі зміною істотних умов державної служби, тому відповідно до статті 43 Закону України «Про державну службу» він вважається таким, що погодився на продовження державної служби, тому підстави для його звільнення згідно пункту 6 статті 83 Закону України «Про державну службу» - відсутні.

На думку апелянта, суд першої інстанції помилково ототожнив подану позивачем службову записку про відмову від запропонованих посад як відмову від проходження державної служби за посадою, на якій він перебував з урахуванням змін істотних умов праці.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено, що відповідач був позбавлений можливості поза волею позивача призначити його на посаду, від обіймання якої останній відмовився.

Відповідач звертає увагу, що оскільки посаду, яку займав позивач була скорочена та було змінено істотні умови праці, а позивач висловив незгоду з посадою завідувача сектору забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових Управління нафтогазового комплексу, тому оскаржуваний наказ прийнятий правомірно.

При цьому, 02 липня 2020 року на адресу суду відповідачем надіслано заяву про заміну відповідача з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на Міністерство енергетики України.

Відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Згідно пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 №829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів вкионавчої влади» вирішено реорганізувати Міністерство енергетики та вугільної промисловості України шляхом приєднання до Міністерства енергетики та захисту довкілля.

У відповідності до пункту 7 вказаної постанови Міністерство енергетики та захисту довкілля є правонаступником майна, прав та обов`язків Міністерство енергетики та вугільної промисловості України.

У подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2020 №829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів вкионавчої влади» Міністерство енергетики та захисту довкілля перейменовано на Міністерство енергетики України.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає за необхідне замінити відповідача Міністерство енергетики та вугільної промисловості України її правонаступником - Міністерством енергетики України.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 призначено на посаду директора Департаменту нафтогазового комплексу з 01.09.2016, як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір.

Наказом Міненерговугілля від 18.06.2018 №330 затверджено структуру апарату Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в межах встановленої граничної чисельності працівників згідно з додатком, у якій Департамент нафтогазового комплексу реорганізовано, та створено новий структурний підрозділ Управління нафтогазового комплексу.

Зазначеним наказом введено в дію з 11.07.2018 структуру Міністерства, затверджену наказом Міненерговугілля від 18.06.2018 №330, та штатний розпис апарату Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, погоджений Міністерством фінансів України в установленому порядку.

Так, у відповідності до наказу Міненерговугілля від 11.07.2018 №370 «Про введення в дію структури та штатного розпису апарату Міненерговугілля» Департамент нафтогазового комплексу реорганізовано, та створено новий структурний підрозділ Управління нафтогазового комплексу зі змінами функціоналу.

13 липня 2018 року ОСОБА_1 ознайомлено з повідомленням про зміну істотних умов державної служби та запропоновано останньому посаду завідувача сектору забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових Управління нафтогазового комплексу, з яким він ознайомився.

12 вересня 2018 року ОСОБА_1 написав службову записку на ім`я державного секретаря Немчинова М.О. про те, що він відмовляється від посади завідувача сектору забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових Управління нафтогазового комплексу (а.с. 25).

14 вересня 2018 року відповідно до Наказу Міненерговугілля від 14.09.2018 №433-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади директора Департаменту нафтогазового комплексу у зв`язку зі зміною істотних умов державної служби, відповідно до п.6 ст.83 Закону України «Про державну службу» з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Того ж дня, ОСОБА_1 подав до Управління по роботі з персоналом акт про передачу справ і майна державного службовця, ознайомився з наказом про звільнення без зауважень та отримав трудову книжку.

Не погоджуючись з наказом відповідача про його звільнення та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач відмовився від запропонованої посади, тобто не надав згоди на переведення його на запропоновану посаду завідувача сектору забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових Управління нафтогазового комплексу, тому звільнення останнього відбулось з дотриманням вимог Закону України «Про державну службу», у зв`язку з чим оскаржуваний наказ Міненерговугілля від 14.09.2018 №433-к правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначаються Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

За правилами частини першої статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону № 889-VIII (в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, приписи Закону № 889-VIII передбачають можливість поширення на службові відносини трудового законодавства. У зв`язку з цим, колегія суддів виходить з того, що при вирішенні публічного спору пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

За пунктом 6 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону).

Згідно статті 43 Закону №889-VIII підставами для зміни істотних умов державної служби є: 1) ліквідація або реорганізація державного органу; 2) зменшення фонду оплати праці державного органу; 3) скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Не вважається зміною істотних умов державної служби зміна назви структурного підрозділу державного органу або посади, не пов`язана із зміною функцій державного органу та основних посадових обов`язків.

Зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

У разі незгоди державного службовця із зміною істотних умов державної служби він має право оскаржити відповідне рішення в порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Тобто, нормою статті 43 Закону №889-VIII визначений певний порядок висловлення державним службовцем незгоди на його переведення на іншу посаду в разі зміни істотних умов державної служби, шляхом подання заяви про звільнення з підстав, передбачених пунктом 6 частини першої статті 83 цього Закону, або заяви про переведення його на іншу посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з відповідним повідомленням.

Згідно з частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Частиною першою статті 41 Закону № 889-VIII встановлено, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Визначення рівнозначної посади міститься у пункті 6 частини першої статті 2 Закону № 889-VIII та означає посаду державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Разом з тим, Законом № 889-VІІІ не розкрито поняття «нижча посада».

Однак, проаналізувавши положення Закону № 889-VІІІ, можна дійти висновку, що нижчою посадою є посада державної служби, яка належить до нижчої групи оплати праці без урахування юрисдикції державного органу, а також посада державної служби у державному органі з нижчим рівнем юрисдикції в межах однієї групи оплати праці.

Наведені правові норми Закону № 889-VIII свідчать про те, що при зміні істотних умов служби у зв`язку з реорганізацією та скороченням чисельності працівників, державний службовець має бути повідомлений про це і за його згодою переведений на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в державному органі.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 27.05.2020 у справі №805/2819/16-а.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 13.07.2018 повідомлено про зміну істотних умов державної служби та запропоновано останньому посаду завідувача сектору забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових Управління нафтогазового комплексу, однак позивач відповідно до службової записки від 12.09.2018 №31-ВН/722-18 відмовився від зазначеної посади.

Отже, відповідач одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці запропонував позивачу всі наявні вакантні посади, які він мін обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вжив заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу, однак від переведення на таку посаду ОСОБА_1 відмовився.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.12.2019 у справі №819/1314/17.

Посилання апелянта про те, що вказана службова записка не є свідченням відмови ОСОБА_1 від продовження проходження державної служби колегія суддів оцінює критично, так як з вказаної записки чітко вбачається волевиявлення позивача про відмову від посади завідувача сектору забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових Управління нафтогазового комплексу як посади, що була запропонована позивачу для подальшого проходження служби (а.с. 25).

При цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що 12.09.2018 ОСОБА_1 усно звернувся до Управління по роботі з персоналом з проханням звільнити його з 14.09.2018, однак останньому було повідомлено про необхідність надати відповідну заяву про звільнення.

Вказані обставини свідчать про небажання ОСОБА_1 продовжувати державну службу, зокрема на посаді завідувача сектору забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових Управління нафтогазового комплексу.

Слід також відхилити доводи апелянта про відсутність факту подання ним будь-яких заяв, які передбачені абз. 2 частини четвертої статті 43 Закону № 889-VIII, так як відсутність таких заяв у силу вимог статті 43 Закону № 889-VIII вказує лише про те, що позивач вважався таким, що погодився на продовження проходження державної служби на новій посаді, у той же час, ОСОБА_1 висловив незгоду продовжувати службу на посаді завідувача сектору забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових Управління нафтогазового комплексу, яку йому було запропоновано.

Таким чином, оскільки позивач відмовився від запропонованої посади, тобто не надав згоди на переведення його на запропоновану посаду завідувача сектору забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових Управління нафтогазового комплексу, його звільнення відбулось з дотриманням вимог Закону України «Про державну службу», тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ Міненерговугілля від 14.09.2018 №433-к правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Враховуючи правомірність звільнення позивача із займаної посади, безпідставними є позовні вимоги про поновлення його на посаді директора департаменту нафтогазового комплексу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України з 15.09.2018.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Замінити відповідача у справі - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України на його правонаступника - Міністерство енергетики України.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук