Справа № 640/25101/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2020 року м. Київ №640/25101/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Київської міської ради
провизнання протиправним та нечинним рішення

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Київської міської ради (далі також - відповідач, Київрада), в якому просила:

- визнати протиправним та нечинним пункт 3 рішення Київської міської ради від 18.10.2018 №1910/5974 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві»;

- визнати протиправним і нечинним пункт 1242.1 таблиці №1 додатка 1 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 18.10.2018 №1910/5974) «ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки»;

- зобов`язати Київську міську раду виконати вимоги Податкового кодексу України щодо встановлення ставок податків залежно від місця розташування (зональності) та внести відповідні зміни в таблицю №1 додатка 1 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 18.10.2018 №1910/5974) «ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Ухвалою суду від 23.12.2019 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 21.04.2020 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи в судовому засіданні.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення та зазначаючи у ньому дату 01.01.2019, з якої це рішення підлягає застосуванню, не дотримався вимог підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, згідно з яким зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року. Ураховуючи викладене та те, що бюджетний період відповідно до статті 3 Бюджетного кодексу України триває з 1 січня кожного року та закінчується 31 грудня того ж року, то згідно з доводами позивачки будь-які зміни в систему оподаткування, для того, щоб їх дія розпочалася з початку нового бюджетного періоду, повинні бути прийняті та набрати чинності не пізніше 30.06.2018, тоді як оскаржуване рішення прийняте менш ніж за шість місяців до початку нового бюджетного періоду.

Крім того, встановлення відповідачем в пункті 1242.1 таблиці №1 додатку №1 до оскаржуваного рішення розміру ставки податку на гаражі наземні в розмірі 1,500 за 1 кв.метр (відсотків розміру мінімальної заробітної плати) як для юридичних, так і для фізичних осіб для усіх місць розташування (зональності), тобто без урахування їх місця розташування (зональності), не узгоджується з вимогами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України, відповідно до якого ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, зокрема, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості.

Визначення відповідачем ставки податку на наземні гаражі в м. Києві без урахування їх місця розташування (зональності) також призвело до порушення підпункту 4.1.11 пункту 4.11 статті 4 Податкового кодексу України, який одним із принципів податкового законодавства України визначає принцип єдиного підходу до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов`язкових елементів податку.

Оскільки вартість наземного гаража в центрі м. Києва є значно вищою від вартості гаража, розташованого на його околиці, тому встановлення однакової ставки для оподаткування такого виду нерухомості є соціально несправедливим.

Крім того, розмір ставки податку на гаражі підземні та стоянки автомобільні, визначений пунктом 1242.2 та пунктом 1242.3 таблиці №1 додатку №1 до оскаржуваного рішення, є значно нижчим від розміру ставки податку на наземні гаражі, що також свідчить про соціальну несправедливість при визначенні ставки податку на наземні гаражі.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив відмовити в її задоволенні, стверджуючи про правомірність оскаржуваного рішення.

Так, статтею 12 Податкового кодексу України до повноважень міських ради віднесено встановлення ставок місцевих податків і зборів в межах ставок, визначених Податковим кодексом України.

Визначена пунктом 3 оскаржуваного рішення дата, з якої воно підлягає застосуванню, не порушує положення підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, з огляду на те, що відповідно до пункту 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 07.12.2017 №2245-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються, зокрема, вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4 Податкового кодексу України.

Встановлення пунктом 1242.1 таблиці №1 додатку №1 оскаржуваного рішення ставки податку на гаражі наземні відповідає встановленим статтею 4 Податкового кодексу України принципам, таким як: рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації; забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу; нейтральність оподаткування - установлення податків та зборів у спосіб, який не впливає на збільшення або зменшення конкурентоздатності платника податків; єдиний підхід до встановлення податків і зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов`язкових елементів податку.

Оскаржуване рішення прийняте Київрадою за формою типового рішення, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 №483 «Про затвердження форм типових рішень про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки». Згідно з приписами цього нормативно-правового акту рішення про оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки може прийматися як з урахуванням зон адміністративно-територіальної одиниці, щодо якої приймається рішення, так і без урахування зон.

Таким чином, реалізуючи надані законодавством дискреційні повноваження щодо прийняття рішення про встановлення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, Київська міська рада прийняла таке рішення без урахування зональності.

Позивачка надала суду відповідь на відзив, в якому вказала на необґрунтованість застосування відповідачем в обґрунтування заперечення щодо позову пункту 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 07.12.2017 №2245-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році».

За висновком позивачки, указаний вище Закон регулює правовідносини лише на 2018 рік, тоді як оскаржуване рішення Київради встановлює місцеві податки і збори в м. Києві на 2019 рік. Окрім того, вказана правова норма підлягає застосуванню лише до органів місцевого самоврядування, у тому числі рад об`єднаних територіальних громад, створених згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, тоді як Київрада створена у 1992 році.

Постанова Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 №483 «Про затвердження форм типових рішень про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», за висновком позивачки, також підтверджує обґрунтованість її доводів про необхідність встановлення Київрадою податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з урахуванням зональності м. Києва, що, однак, відповідачем не було здійснено.

В наданому до суду запереченні відповідач зауважив, що позивач довільно, на власний розсуд тлумачить норми Закону України від 07.12.2017 №2245-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році», так як пункт 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону однозначно підлягає застосуванню до Київради як органу місцевого самоврядування при прийнятті у 2018 році рішень про встановлення місцевих податків і зборів.

Відповідач вказав, що доводячи перед судом переконливість своєї правової позиції, правомірно посилається на рішення Європейського суду з прав людини, згідно з практикою якого втручання держави у прав на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Водночас відповідач зауважив, що рішенням Київради від 19.05.2019 №902/7558 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 N 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» внесено зміни до таблиці №1 до додатка 1 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» (у редакції рішення Київської міської ради від 18.10.2018 року №1910/5974) за кодами класифікації будівель та споруд шляхом викладення пункту 1242.1 в такій редакції: « 1242.1 Гаражі наземні 0,400, 0,400».

У відзиві на позовну заяву та в запереченні відповідач заперечив щодо розміру судових витрат, а саме витрат на правову допомогу, які позивач просить відшкодувати йому в разі задоволення позову, оскільки предмет спору у цій справі є незначним, зміст позовної заяви не свідчить про проведену аналітичну роботу, незначний обсяг процесуальних документів, якість викладення представником позивача обставин справи не свідчить про ґрунтовне ознайомлення із законодавством, а тому розмір витрат є необґрунтованим та підлягає зменшенню.

Заслухавши пояснення учасників справи, ознайомившись з їхніми письмовими вимогами та запереченнями, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд, за згодою учасників справи вирішив завершити розгляд справи у порядку письмового провадження, за наслідками якого встановив наступне.

23.06.2011 Київська міська рада прийняла рішення №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві», яким установлено нові податки та збори в м. Києві, в тому числі податок на майно, який складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Рішенням Київради від 28.01.2015 №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629» внесено зміни до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві», виклавши його в новій редакції, встановлено нові податки та збори в м. Києві, в тому числі податок на майно, який складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю, та, поміж іншого, затверджено положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (додаток 1).

18.10.2018 Київською міською радою прийнято рішення №1910/5974 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві», пунктом 1.1 якого внесено зміни до місцевих податків і зборів у місті Києві, в тому числі до оподаткування нерухомого майна шляхом викладення в новій редакції додатку 1 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» (в редакції рішення від 28.01.2015 №58/923).

Додаток 1 до вищевказаного рішення містить таблицю №1 «Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», яка в розділі «Гаражі» містить пункт 1242.1 «Гаражі наземні». Відповідно до цього пункту ставка податку на гаражі наземні становить 1,500 за 1 кв.метр (відсотків розміру мінімальної заробітної плати) як для юридичних, так і для фізичних осіб для усіх місць розташування (зональності).

Згідно з пунктом 3 вищевказаного рішення воно застосовується з 01.01.2019.

Указане рішення Київради опубліковане в газеті «Хрещатик», 2018/11, №120.

Не погоджуючись із таким рішенням Київської міської ради позивачка звернулася до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України (тут і далі по тексту всі нормативно-правові акти зазначені в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з приписів пункту 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, який містить визначення нормативно-правового акта, вищевказане рішення Київради є нормативно-правовим актом.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень встановлено статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої цієї статті право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Згідно з довідкою Добровільного товариства володарів гаражних боксів (Кооператив) «Славутич» від 09.12.2019 №11 ОСОБА_1 є власником гаражного боксу НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_3 , а також є членом Добровільного товариства володарів гаражних боксів (Кооператив) «Славутич».

Право власності позивачки на вказаний гараж також підтверджується свідоцтвом про право власності від 23.06.2014 №23327048.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що пункт 1242.1 таблиці №1 Додатка №1 оскаржуваного рішення в частині щодо визначення ставки податку на гаражі для фізичних осіб, а також пункт 3 цього рішення стосуються прав та інтересів позивачки як фізичної особи, тому відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України вона має право оскаржити це рішення в указаних частинах.

Водночас, оскільки позивач не відноситься до юридичних осіб, вона не є суб`єктом правовідносин, врегульованих пунктом 1242.1 таблиці №1 додатка №1 оскаржуваного рішення в частині, що визначає розмір ставки податку на гаражі наземні для юридичних осіб, тому, зважаючи на приписи частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, в цій частині вона не наділена правом на оскарження цього рішення.

Наведене свідчить, що ОСОБА_1 необґрунтовано звернулася до суду з позовною вимогою про визнання протиправним та нечинним пункту 1242.1 таблиці №1 додатка №1 в частині, що визначає розмір ставки податку на гаражі для юридичних осіб, тому така її вимога судом не розглядається та задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною четвертою статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відкриття провадження в адміністративній справі щодо оскарження нормативно-правового акта суд зобов`язує відповідача опублікувати оголошення про це у виданні, в якому цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений.

Вимоги до згаданого оголошення встановлено частинами 5-6 указаної статті Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідач надав суду докази публікації в газеті «Хрещатик», 07.02.2020, №10 (5289) оголошення про відкриття провадження у даній адміністративній справі, тому відповідно до приписів частини сьомої статті 264 вищевказаного Кодексу вважається, що всі заінтересовані особи належним чином повідомлені про судовий розгляд справи.

Що стосується правомірності прийняття Київрадою рішення від 18.10.2018 №1910/5974 в оскаржуваній частині, то суд дійшов висновку, що указане рішення прийняте відповідачем обґрунтовано, в межах повноважень та згідно із законом, тому підстави для визнання його протиправним і нечинним відсутні, що обґрунтовується наступним.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Статтею 25 названого Закону передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

За змістом статті 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належать: податок на майно, єдиний податок; до місцевих зборів належать: збір за місця для паркування транспортних засобів, туристичний збір.

Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Установлення місцевих податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Згідно з частинами першою-другою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Таким чином, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є обов`язком місцевої ради, який підлягає виконанню шляхом прийняття відповідного рішення.

Отже, оскаржуване рішення прийняте Київрадою в межах повноважень.

Відповідно до підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України податкове законодавство України ґрунтується, поміж іншого, на такому принципі як стабільність, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Згідно з абзацом підпункту 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів або про внесення змін до них надсилається в електронному вигляді у десятиденний строк з дня прийняття до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів, але не пізніше 1 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін до них.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України передбачено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відповідно до статті 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

В підпункті 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України також зазначено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Тобто, за загальним правилом, будь-які зміни в систему оподаткування, для того, щоб їх дія розпочалася з початку нового бюджетного періоду (в даному випадку з 01.01.2019) повинні бути прийняті та набрати чинності не пізніше 30.06.2018.

Однак, пунктом 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 07.12.2017 №2245-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Зважаючи на вищевикладене, доводи позивачки про протиправність пункту 3 рішення Київради від 18.10.2018 №1910/5974, якою визначено дату застосування цього рішення з 01.01.2019, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу суду.

Суд критично сприймає доводи позивачки, що пункт 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 07.12.2017 №2245-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» не підлягав застосуванню відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення. Такі доводи обґрунтовані тим, що цей Закон регулює правовідносини лише на 2018 рік, тоді як оскаржуване рішення Київради встановлює місцеві податки і збори в м. Києві на 2019 рік, а також тим, що вказана правова норма підлягає застосуванню лише до органів місцевого самоврядування, у тому числі рад об`єднаних територіальних громад, створених згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, тоді як Київрада створена у 1992 році. Такі доводи позивачки є її довільним тлумачення вказаної правової норми, оскільки ця норма однозначно встановлює право органів місцевого самоврядування, у тому числі рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Відтак, указана норма не обмежує право вказаних вище органів місцевого самоврядування визначати дату набрання чинності чи застосування прийнятого у 2018 році рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Суд також погоджується з доводами відповідача про помилковість тверджень позивачки стосовно того, що вказана норма стосується лише органів місцевого самоврядування та рад об`єднаних територіальних громад, які (і перші, і другі), «створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році», і не стосується органів місцевого самоврядування, зокрема й Київради, створених до указаного періоду.

За висновком суду слова «що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році» стосується виключно рад об`єднаних територіальних громад, яких законодавець таким чином виділив із сукупності органів місцевого самоврядування.

Разом з тим суд погоджується з доводами позивачки щодо протиправності пункту 1242.1 таблиці №1 додатку 1 рішення Київради від 18.10.2018 №1910/5974 в частині встановлення для фізичних осіб ставки податку на гаражі наземні, що пояснюється наступним.

Відповідно до підпункту 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Так, за змістом статті 266 Податкового кодексу України:

- платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп.266.1.1 п.266.1 статті 266).

- об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п.266.2 статті 266);

- базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.2 статті 266);

- база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.2 п.266.3 статті 266).

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп.266.6.1 п.266.6 статті 266 Податкового кодексу України).

Згідно підпункту 261.1.1 пункту 266.1, підпункту 266.2.1 пункту 266.2 та підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України Київрада, встановлюючи ставку податку для фізичних осіб на гаражі наземні визначила платників згаданого податку; об`єкт оподаткування, виокремивши з різних видів гаражів такий тип як гаражі наземні та визначила базу оподаткування.

Водночас, встановлення ставки податку на такий вид нерухомого майна як гаражі наземні відбулося без урахування відповідачем місць їх розташування (зональності), тоді як підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України прямо передбачає встановлення ставки цього податку залежно від місця розташування (зональності) об`єкта оподаткування.

Наведене, за висновком суду, свідчить про недотримання відповідачем вищевказаної норми закону.

Суд не бере до уваги доводи відповідача, що оскаржуване рішення приймалося Київрадою на підставі постанови Кабінету Міністрів від 24.05.2017 №483 «Про затвердження форм типових рішень про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

При визначенні ставки податку на гаражі наземні без урахування зональності м. Києва Київрада керувалася приміткою 4, що міститься в додатку 1 до типового рішення про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого згаданою постановою Кабінету Міністрів України, якою передбачено, що «У разі визначення у рішенні про оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зон адміністративно-територіальної одиниці, щодо якої приймається рішення, ставки встановлюються залежно від зони. Без урахування зони ставки зазначаються у графі « 1 зона».

Відхиляючи такі доводи відповідача щодо правомірності його дій із встановлення ставки податку для фізичних осіб на гаражі наземні без урахування місця розташування (зональності), суд виходить з того, що закони України, зокрема й Податковий кодекс України, в ієрархії законодавчих актів займають вище місце порівняно з постановами Кабінету Міністрів України, які належать до підзаконних актів.

Відтак, встановлюючи ставку податку на гаражі наземні, відповідач, насамперед, повинен керуватися підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України, який вимагає встановлення такої ставки залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості.

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративним и органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган може обирати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридичної допустимих рішень те, яке вважає найкращим за даних обставин.

Стверджуючи про реалізацію належним чином повноважень щодо встановлення ставок місцевих податків і зборів, які є дискреційними, Київська міська рада посилається на рішення Європейського суду з прав людини «Зеленчук і Цицюра проти України», відповідно до якого згідно зі статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користування майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Враховуючи наведене, втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного «публічного інтересу», при визначення якого Європейський суд з прав людини надає державам правом користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Проте, аналіз змісту підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про відсутність в цій правовій нормі можливості сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, обрати прийняття одного з кількох допустимих рішень про встановлення ставки податку об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, зокрема залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі чи без урахування зональності та типу такого об`єкту.

Оскільки свобода вибору варіантів прийняття рішення у відповідного органу місцевого самоврядування в такому випадку відсутня, то такі повноваження не є дискреційними.

За таких обставин суд відхиляє доводи відповідача про реалізацію дискреційних повноважень при прийнятті оскаржуваного рішення в частині встановлення ставки податку для фізичних осіб на гаражі наземні та вважає, що прийняття в цій частині указаного рішення є втручанням в право фізичних осіб на мирне володіння майном (гаражами наземними), яке не може розглядатися як таке, що було здійснене «згідно із законом», оскільки підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України не надає Київраді дискреційних повноважень щодо можливості прийняття рішення про встановлення ставки податку на об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, без урахування їх місця розташування (зональності).

Суд уважає, що встановлених вище порушень, що мали місце при прийнятті Київською міською радою рішення від 18.10.2018 №1910/5974 в частині встановлення податку для фізичних осіб на гаражі наземні, що зафіксовано в пункті 12.42.1 таблиці №1 додатка 1 до цього рішення, є достатнім для визнання протиправним цього рішення в указаній частині.

Відтак, вимога позивачки про визнання протиправним пункту 1242.1 таблиці №1 додатка 1 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 (в редакції рішення Київської міської ради від 18.10.2018 №1910/5974) в частині встановлення податку для фізичних осіб на гаражі наземні, є обґрунтованою та підлягає задоволенню судом.

Водночас суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про визнання нечинним пункту 12.42.1 таблиці №1 додатка 1 до оскаржуваного рішення в частині що стосується встановлення ставки податку для фізичних осіб на гаражі наземні, оскільки вказана правова норма втратила чинність у зв`язку з прийняттям Київською міською радою рішення від 19.05.2019 №902/7558 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 N 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві», яким внесено зміни до таблиці №1 додатка 1 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» (у редакції рішення Київської міської ради від 18.10.2018 року №1910/5974) за кодами класифікації будівель та споруд шляхом викладення п.1242.1 в такій редакції: « 1242.1 Гаражі наземні 0,400, 0,400».

Також не підлягає задоволенню вимога позивачки, в якій вона просить зобов`язати Київську міську раду виконати вимоги Податкового кодексу України щодо встановлення ставок податків залежно від місця розташування (зональності) та внести відповідні зміни в таблицю №1 додатка 1 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 18.10.2018 №1910/5974) «ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Наведене обґрунтовується тим, що згідно з приписами Кодексу адміністративного судочинства України до повноважень адміністративного суду належить захист її прав та інтересів особи від порушень, вчинених стосовно неї суб`єктом владних повноважень.

Визнання судом протиправним оскаржуваного рішення Київради у вищевказаній частині, за висновком суду, є достатнім для відновлення порушених прав та інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до адміністративного суду.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, які спростовували б твердження позивачки про протиправність оскаржуваного рішення в частині, що стосується встановлення ставки податку для фізичних осіб на гаражі наземні, а, відтак, не довів правомірність цієї частини указаного рішення.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають до часткового задоволення..

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1536,80 грн., що підтверджується квитанціями від 16.12.2019 №74236 та 74247, який у зв`язку із частковим задоволенням позову підлягає їй частковому відшкодуванню за рахунок відповідача, а саме в розмірі 170,76 грн.

Розрахунок здійснювався таким чином:

- 1536,80 грн. судового збору : 3 позовні вимоги = 512,27 грн. за кожну позовну вимогу;

- задоволено 1/3 частину з позовної вимоги про визнання протиправним і нечинним пункту 1242.1 таблиці №1 до додатка 1 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 18.10.2018 №1910/5974) «ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», тому судовий збір за цю вимогу становить 512,27 грн. : 3 = 170,76 грн.

З огляду часткове задоволення позовних витрат, понесені позивачкою судові витрати у зв`язку з отриманням правової допомоги також підлягають частковому відшкодуванню.

Так, частинами третьою-сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з договору про надання правових послуг від 06.12.2019 р. №06-12/19, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Кобцевою М.О., остання зобов`язала надати ОСОБА_1 правову допомогу в адміністративній судовій справі за її позовом до Київської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення від 18.10.2018 №1910/5974.

Пунктом 2.1.1 договору визначено обов`язки адвоката, яка зобов`язується за замовлення клієнта після отримання гонорару відповідно до умов п.4.2 договору надавати клієнту правничу допомогу з питань: представництва інтересів клієнта, зокрема в судових органах; збирання відомостей про факти, які можуть бути використані як докази у зв`язку з виконанням доручення; використання засобів захисту, передбачених КПК України, ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження» та іншими нормативно-правовими актами України; виконання інших дій, передбачених законом.

Відповідно до пункту 3 цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2021.

За змістом пунктів 4.2 та 4.3 договору оплата коштів здійснюється у безготівковій формі на рахунок адвоката, зазначений у цьому договорі. Підтвердженням надання послуг адвоката є звіт із переліком наданих послуг та, в разі наявності, з доданням копій підтверджуючих такі послуги документів. Акт приймання-передачі наданих послуг за цим договором не оформлюється, окрім випадків, коли такий акт є необхідним для сторін.

Позивачка надала суду детальний опис робіт/послуг наданих їй адвокатом позивачці у зв`язку із звернення до суду з даним адміністративним позовом, а також акт приймання-передачі послуг за договором від 06.12.2019 №06-12/19, відповідно до яких:

- зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції - 1000,00 грн.,

- моніторинг законодавства та судової практики з питання - 2000,00 грн.,

- подання позовної заяви до суду - 500,00 грн.,

- супроводження справи в суді першої інстанції - 500,00 грн.

Квитанцією від 13.12.2019 №122АА1194В підтверджується сплата позивачкою 4000,00 грн. за послуги, отримані на підставі вищевказаного договору.

За приписами частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Цивільним кодексом України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Отже, позивачкою належним чином доведено розмір витрат на професійну правову допомогу, які вона уже понесла.

Таким чином, заявлені позивачем витрати на професійну правову допомогу підлягають їй відшкодуванню частково у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, а саме в розмірі 444,44 грн.

Розрахунок здійснювався таким чином:

- 4000,00 грн. вартість послуг : 3 позовні вимоги = 1333,33 грн. за кожну позовну вимогу;

- задоволено 1/3 частину з позовної вимоги про визнання протиправним і нечинним пункту 1242.1 таблиці №1 додатку 1 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 18.10.2018 №1910/5974) «ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», тому правові витрати, о підлягають відшкодуванню у зв`язку із задоволенням цієї вимоги, становлять 1333,33 грн. : 3 = 444,44 грн.

Таким чином, усього позивачці належить відшкодувати судові витрати в розмірі 615,20 грн. (170,76 грн. + 444,44 грн. = 615,20 грн.).

При цьому суд не бере до уваги заперечення відповідача щодо розміру судових витрат, окрема витрат на правову допомогу, які позивачка просить їй відшкодувати у зв`язку із задоволення позову, обґрунтовані тим, що предмет спору у цій справі є незначним, зміст позовної заяви не свідчить про проведену аналітичну роботу і незначним є обсяг процесуальних документів, підготовлених адвокатом.

Відхиляючи такі заперечення відповідача суд зазначає, що розмір витрат на правову допомогу, отриману позивачкою у зв`язку зі зверненням до суду з адміністративним позовом, є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, а предмет спору у даній адміністративній справі має значення не тільки для сторін, але й має значення для мешканців м. Києва, які у приватній власності мають гаражі наземні, отже дана справа має й публічний інтерес.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 243-245, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської міської ради задовольнити частково.

Визнати протиправним пункт 1242.1 таблиці №1 додатка 1 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 (в редакції рішення Київської міської ради від 18.10.2018 №1910/5974) в частині встановлення ставки податку для фізичних осіб на гаражі наземні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правову допомогу в розмірі 615,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко