Справа № 640/3859/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3859/19 Суддя (судді) першої інстанції: Шрамко Ю.Т.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом Київського квартирно-експлуатаційного управління до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа - ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулося з позовом до суду, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо незакінчення виконавчого провадження №55926913;

- зобов`язати Солом`янський районний відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві вчинити дії визначені Законом України «Про виконавче провадження», пов`язані із закінченням виконавчого провадження №55926913.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачем належним чином виконано рішення суду в частині надання інформації на запит ОСОБА_1 про отримання публічної інформації від 28.10.2015 у відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», тому відповідач був зобов`язаний вчинити дії направленні на закінчення виконавчого провадження №55926913.

Відповідач та третя особа проти позову заперечили, зазначивши, що позивачем рішення суду не виконано, підстав для закінчення виконавчого провадження №55926913 не має.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апелянт вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Наголошує, що військове звання, прізвище, ім`я, по батькові військовослужбовця та членів його сім`ї, які перебувають разом з ним на обліку, яка міститься в списках військовослужбовців, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень є конфіденційною інформацією та може бути надана виключно за наявності згоди відповідних осіб. При цьому, оскільки інформація, яку надав відповідач не стосується даних щодо осіб, які вже отримали кошти або майно за рахунок бюджетних коштів, а лише осіб, яким надано відповідне право щодо позачергового одержання жилих приміщень, положення ч.5 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» в даному випадку застосуванню не підлягають.

ОСОБА_1 подано пояснення щодо апеляційної скарги, в яких вказує на необґрунтованість доводів, що в ній викладені, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2017 року було задоволено частково позов ОСОБА_1 до Київського квартирно-експлуатаційного управління та визнано протиправною бездіяльність Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України щодо ненадання інформації на запит ОСОБА_1 про отримання публічної інформації від 28.10.2015 у відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації». В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2017 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України надати достовірну, повну та точну інформацію на запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 28 жовтня 2015 року згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації» - скасовано та прийнято в цій частині нове рішення. Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України вирішити питання про надання достовірної, повної та точної інформації на запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 28 жовтня 2015 року згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації». В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2017 року залишено без змін.

10 серпня 2017 року Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист у справі №826/25369/15, який пред`явлено для примусового виконання до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

05 березня 2018 року старшим державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києва Браташовою В.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55926913 з виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року про надання достовірної, повної та точної інформації на запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 28 жовтня 2015 року згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації» №826/25369/15.

ОСОБА_1 у запиті від 28 жовтня 2015 року до Київського квартирно-експлуатаційного управління, який був предметом розгляду у справі №826/25369/15, просив отримати публічну інформацію - список осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень за формою згідно з додатком 11 до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України №737 від 30 листопада 2011 року.

Київським квартирно-експлуатаційним управлінням листом за вих. №303/25-4988 від 15 серпня 2018 року було надано ОСОБА_1 список осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень з додатком 11 до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України 30 листопада 2011 року №737, із знеособленням персональних даних осіб, що перебувають у списку, відповідно до Закону України «Про захист персональних даних», оскільки на думку позивача, це є персональні дані фізичних осіб, які не підлягають розголошенню.

Разом із тим, відповідачем зазначені дії в якості фактичного виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2017 року прийняті не були, в матеріалах виконавчого провадження №55926913 відсутня будь-яка інформація про розгляд питання щодо закінчення виконавчого провадження. Постанова про закінчення виконавчого провадження винесена не була.

Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача, яка полягає у нерозгляді питання про закінчення виконавчого провадження у строки, передбачені ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» протиправними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що запитувана третьою особою інформація не є конфіденційною, а отже й не може бути обмежена в доступі, у зв`язку з чим надання позивачем третій особі списку осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень із знеособленням персональних даних осіб не є належним виконанням рішення суду. Оскільки постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2017 року фактично не виконана, відсутні підстави для прийняття рішення щодо закінчення виконавчого провадження на підставі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний перевірити реальність виконання боржником в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом та у постанові про закінчення виконавчого провадження навести обґрунтування та чітко зазначити, які саме обставини та докази (документи) стали підставою для закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закон України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 13 Закону №2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, серед іншого, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Статтею 19 Закону №2939 визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (частина перша). Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частина друга). Запит на інформацію має містити: - ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; - загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; - підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі (частина п`ята).

Частиною першою статті 22 Закону №2939 визначено випадки, коли розпорядник інформації має право відмови в задоволенні запиту на інформацію, а саме:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до ч. 2 ст. 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Пунктом 2.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 року №737 передбачено, що облік військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у квартирно-експлуатаційних органах, військових частинах та гарнізонах. Узагальнені списки осіб, що перебувають на обліку, всіх військових частин знаходяться у ГКЕУ ЗС України.

З доданого до матеріалів справи Списку осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень по гарнізону міста Київ на 28 жовтня 2015 року, останній не містить у відповідних колонках заповнення за встановленою формою - прізвище, ім`я, по-батькові військовослужбовця та членів його сім`ї, які перебувають разом з ним на обліку.

На думку позивача, персональні дані осіб, які перебувають у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання жилим приміщенням, підлягають знеособленню, відповідно до положень Закону України «Про захист персональних даних», у зв`язку з чим, надання відповідного списку третій особі саме у такому вигляді вважає належним виконанням виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року у справі №826/25369/15.

Згідно з ст. 11 Закон України «Про інформацію» (далі - Закон №2657-XII) інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Відповідно до ст.ст. 20, 21 Закону №2657-XII будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.

Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних регулюються Законом України «Про захист персональних даних» (далі - Закон №2297-VI).

Відповідно до ст. 5 Закону №2297-VI об`єктами захисту є персональні дані. Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, оформленій за формою і в порядку, встановленими Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції». Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом.

Виходячи з норм Закону №2939-VI, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами і на будь-яких носіях та знаходилась у володінні розпорядника на момент звернення особи з запитом.

Системний аналіз визначення публічної інформації, наведеного у Законі №2939-VI, у взаємозв`язку з положеннями статті 13 Закону №2297-VI, якими передбачено перелік розпорядників публічної інформації, дає підстави для висновку, що інформація стосовно використання бюджетних коштів юридичними особами, які фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, є публічною.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою. Винятки з цього правила встановлені, серед іншого, статтею 6 Закону №2939-VI та статтею 21 Закону №2657-XII, які відносять інформацію про фізичну особу (персональні дані) до конфіденційної, яка, у свою чергу, є інформацією з обмеженим доступом, що може бути поширена виключно за згодою особи.

Перелік відомостей, що є інформацією про фізичну особу (персональними даними), визначений законодавством, зокрема, частиною 2 статті 21 Закону №2657-XII та Законом №2297-VI і не є вичерпним та може доповнюватись шляхом прийняття нових нормативно-правових актів.

Однак, частиною 3 статті 5 Закону № 2297-VI визначено, що до такої інформації не може бути віднесена інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону №2657-XII.

Частина 5 статті 6 №2657-XII також встановлює заборону обмеження доступу до інформації про розпорядження бюджетними коштами, зокрема, до інформації про прізвища, імена, по батькові фізичних осіб, які отримали ці кошти за винятком випадків коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 815/623/16.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» надано визначення поняття «публічна інформація з обмеженим доступом», відповідно до якої інформацією з обмеженим доступом є:

1) конфіденційна інформація;

2) таємна інформація;

3) службова інформація.

Відповідно до ст.7 Закону, конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 року по справі №1-9/2012 до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Разом з тим, ні даним Рішенням, ні Конституцією України, ні Законами України «Про доступ до публічної інформації» та «Про інформацію», не віднесено до конфіденційної інформацію про прізвище, ім`я, по-батькові особи.

Як вбачається із запиту на надання публічної інформації, ОСОБА_1 не порушувалося питання про надання відповідачем даних про національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреси, дати і місця народження осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, а він просив надати лише перелік цих осіб.

Суд першої інстанції вірно вказав, що відповідно до ч.5 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Запитувана третьою особою інформація не є конфіденційною, а отже й не може бути обмежена в доступі, у зв`язку з чим надання позивачем третій особі списку осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень із знеособленням персональних даних осіб не є належним виконанням рішення суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2017 року фактично не виконана, відсутні підстави для прийняття рішення щодо закінчення виконавчого провадження на підставі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2017 року була прийнята з метою відновлення порушених прав та законних інтересів ОСОБА_1 , тому лише повне її виконання може свідчити про відновленню порушених прав. Разом із тим, дії позивача вказують на затягування виконання судового рішення та небажання його виконати у спосіб, який направлений на повне відновлення прав ОСОБА_1 , визначений та встановлений у судовому рішенні.

Крім того, позивачем не наведено нормативно-правовий акт, який спростовує висновки суду першої інстанції, що інформації про осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень в даному конкретному випадку не є персональними даними фізичних осіб, які не підлягають розголошенню.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов Київського квартирно-експлуатаційного управління до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії є таким, що не підлягає задоволенню повністю, оскільки позивачем не надано доказів виконання у повному обсязі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2017 року чи неможливості його виконання, тому відсутні підстава передбачені ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» для закінчення виконавчого провадження №55926913.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 09.07.2020.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна