Справа № 380/1395/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1395/20 пров. № А/857/6592/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року, ухвалене суддею Гавдиком З.В. у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі № 380/1395/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплату ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06 березня 2017 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06 березня 2017 року.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що проходив військову службу за контрактом в Збройних Силах України. 27.04.2015 року позивач набув статусу учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. 06.03.2017 року наказом командира 146 окремого ремонтно-відновлювального полку оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » позивач звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України і наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 від 20.03.2020 року № 69 виключений зі списків особового складу частини та зарахований до оперативного резерву першої черги.

28.01.2020 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2014 року по 2017 рік.

У відповідь на заяву позивача, відповідач, листом № 249 від 30.01.2020 року, надав відповідь, згідно з якою, через відсутність рішення вищого командування військової частини та рапорту позивача про виплату грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, виплата грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки є неможливою.

Позивач вважає, відмову відповідача у виплаті грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки неправомірною та стверджує, що відповідач допустив протиправну бездіяльність з цього приводу, оскільки не здійснив з ним повного розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Отже, позивач стверджує, що має право на грошову компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки у разі звільненні зі служби.

Позивач зазначив, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо розрахунку при звільненні чим порушив право позивача на належний рівень грошового забезпечення при звільненні зі служби та вважає, що належним способом захисту порушеного права є визнання бездіяльності відповідача протиправною і зобов`язання відповідача виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплату ОСОБА_1 , грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06.03.2017 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06.03.2017 року.

Не погодившись із цим рішенням суду його оскаржив відповідач, який просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції при вирішенні справи та прийнятті оскарженого рішення порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини справи та вказав, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що відповідно до правових норм частини 17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям не надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» для учасників бойових дій, що в свою чергу позбавляє військовослужбовців права на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

Тому відповідач вважає, що діяв в порядку та спосіб визначений чинним законодавством України.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 з 07.04.2014 року по 06.03.2017 року проходив військову службу в Збройних Силах України.

27.04.2015 року ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій.

06.03.2017 року ОСОБА_1 , на підставі наказу командира 146 окремого ремонтно-відновлювального полку оперативного командування «Захід» № 14-РС від 06.03.2017 року, звільнений у запас Збройних Сил України за пунктом «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (які вислужили строк військової служби за контрактом).

20.03.2017 року командир військової частини польова пошта НОМЕР_2 видав наказ № 69, на підставі якого ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення і зарахований до оперативного резерву першої черги.

28.01.2020 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2014 року по 2017 рік.

У відповідь на заяву позивача, відповідач, листом № 249 від 30.01.2020 року, надав відповідь, згідно з якою, через відсутність рішення вищого командування військової частини та рапорту позивача про виплату грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, виплата грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки є неможливою.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2014 року по 2016 рік, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав право на додаткову відпустку за час проходження служби, а, отже, і право на її компенсацію відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Щодо права позивача на додаткову відпустку передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та компенсацію при звільненні за невикористані дні додаткової відпустки, то апеляційний суд зазначає таке.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) установлюються такі види щорічних відпусток:

1) основна відпустка (стаття 6 цього Закону);

2) додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);

3) додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону);

4) інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до пункту 12 статті 12 Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Частинами 8, 14, 17, 18, 19 статті 10-1 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів».

Системний аналіз змісту вищенаведених положень законодавства дає апеляційному суду підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов, а саме поза межами дії особливого періоду. Апеляційний суд встановив те, що спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли під час дії в Україні особливого періоду.

Апеляційний суд вважає, що норми Закону № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбачену частиною 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII з 2014 року по 2016 рік.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 16 травня 2019 року за результатами розгляду зразкової адміністративної справи № 620/4218/18, яка залишена без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року.

Виходячи з наведеного, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції правильно визначився щодо питання про необхідність виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року в справі № 380/1395/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
С. М. Шевчук
Повний текст постанови складений 08.07.2020 року

Помічник заступника голови суду