Справа № 807/391/17
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року

м. Київ

справа № 807/391/17

адміністративне провадження № К/9901/21853/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Губської О.А.,

суддів: Білак М.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 807/391/17

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тячівської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року (колегія суддів: головуючий суддя: Кузьмич С.М., судді: Довга О.І., Улицький В.З.),

ВСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. Позивач звернувся до суду з позовом до Тячівської районної державної адміністрації , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_2 , в якому просив:

визнати незаконним та скасувати Розпорядження №43-к від 20 лютого 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 »,

поновити його на посаді начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури, головного архітектора Тячівського району з 20 лютого 2017 року,

стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 лютого 2017 року по день ухвалення судового рішення.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача звільнено з посади розпорядженням відповідача № 43-к від 20 лютого 2017 року на підставі пункту 6 статті 40 Кодексу законів про працю України. Проте він вважає, що підставою його звільнення стало поновлення ОСОБА_2 , яка обіймала посаду начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства та ніколи не займала і, відповідно, не була звільнена з посади начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури відповідача. Відділ містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства відповідача був ліквідований Розпорядженням відповідача №30 від 25 січня 2016 року без правонаступництва. Крім цього зазначає, що відповідачем, на його думку, порушено вимоги чинного законодавства України, оскільки йому під час звільнення не було запропоновано всі наявні вакантні посади.

ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

2. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року позов задоволено.

2.1. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Голови Тячівської районної державної адміністрації №43-к від 20 лютого 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 »

2.2. Зобов?язано Тячівську районну державну адміністрацію поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури, головного архітектора Тячівського району з 20 лютого 2017 року.

2.3. Зобов`язано Тячівську районну державну адміністрацію виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 38691,47 грн.

2.4. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що для належного виконання вимог частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України, відповідач зобов?язаний був запропонувати позивачу всі вакантні посади, які в нього були наявні та які позивач міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, чого відповідачем не було здійснено. Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено належними та допустимими доказами неможливості переведення позивача за його згодою на іншу роботу, а, відповідно, і правомірності прийняття розпорядження №43-к від 20 лютого 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 »

5. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року скасовано судове рішення суду першої інстанції та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

5.1. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачу перед звільненням пропонувалась посада начальника відділу енергоефективності, житлово-комунального господарства та інфраструктури державної адміністрації, яка є рівнозначною посадою до тієї, яку позивач займав перед звільненням, оскільки відповідала кваліфікаційним вимогам, рангу, освіті та досвіду його роботи на керівній посаді. Решта вакантних посад, що була вільна на момент звільнення позивача (водія, програміста, адміністратора, спеціаліста відділу, інспектора), у порівнянні із запропонованою посадою начальника відділу були нижчими, передбачала менші розміри посадових окладів та погіршувала б становище позивача. Суд першої інстанції, вказуючи на порушення роботодавцем частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України, не дослідив кваліфікацію позивача відносно кожної вакантної посади, наявність у нього відповідного досвіду роботи у відповідній сфері тощо. За цих обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач перед звільненням позивача вживав дії щодо його переведення на іншу рівнозначну посаду, відповідно до вимог статті 40 Кодексу законів про працю України.

ІІІ. Касаційне оскарження

6. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати це судове рішення та залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.

7. В обґрунтування касаційної скарги вказує, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував, перед звільненням відповідач йому не запропонував всі вакантні посади, роботу за якими він міг виконувати. Вважає, що відповідач в порушення норм трудового законодавства запропонував йому лише одну посаду, не запропонувавши посаду головного спеціаліста в очолюваному ним відділі, а також ту посаду, яку він обіймав до призначення на посаду начальника відділу.

IV. Встановлені судами фактичні обставини справи

8. Розпорядженням Голови Тячівської районної державної адміністрації від 28 вересня 2016 року № 289-к, відповідно до статей 31, 39, 40 Закону України «Про державну службу», позивача призначено на посаду начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури державної адміністрації, головного архітектора району з 28 вересня 2016 року за результатами конкурсу, звільнивши з посади головного спеціаліста відділу зовнішньоекономічних зв`язків, інвестицій, туризму та рекреації управління економічного розвитку і торгівлі державної адміністрації.

9. Розпорядженням від 20 лютого 2017 року № 43-к, відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 88 Закону України «Про державну службу», пункту 6 статті 40 Кодексу законів про працю України, позивача звільнено з посади начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури державної адміністрації, головного архітектора району з 20 лютого 2017 року, у зв`язку з поновленням на роботі попереднього працівника - ОСОБА_2

10. Підставою прийняття розпорядження від 20 лютого 2017 року № 43-к про звільнення з посади позивача слугувала постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 січня 2017 № 807/1137/16, лист відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 08 лютого 2017 року №113-114-8/53361731.

11. Позивач, вважаючи вказане розпорядження незаконним, звернувся з цим позовом до суду.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

12. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

13. Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

14. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

15. За приписами статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

16. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

17. За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

18. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

19. Згідно з частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

20. Відповідно до частин першої, другої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

21. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

VI. Позиція Верховного Суду

22. Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.

23. Приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

24. Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв?язку зі звільненням позивача з займаної посади начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури, головного архітектора.

25. Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання щодо правильності застосування цими судами норм чинного законодавства, Верховний Суд виходить з такого.

26. Суди попередніх інстанцій встановили, що розпорядженням голови Тячівської районної державної адміністрації від 20 лютого 2017 року №43-к, відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 88 Закону України «Про державну службу», пункту 6 статті 40 Кодексу законів про працю України, позивача звільнено з посади начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури державної адміністрації, головного архітектора району з 20 лютого 2017 року, у зв`язку з поновленням на роботі попереднього працівника.

27. Згідно з підпунктом 1 пункту 1 статті 88 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

28. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

29. Підставою для прийняття розпорядження №43-к про звільнення з посади позивача стали лист відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 08 лютого 2017 року №113-114-8/53361731, а також постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 січня 2017 року №807/1137/16, якою ОСОБА_2 поновлено на роботі на посаді начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури відповідача, головного архітектора Тячівського району з 03 серпня 2016 року та допущено негайне виконання постанови в частині поновлення на роботі. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2017 року постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 січня 2017 року у справі №807/1137/16 залишена без змін.

30. Водночас, розпорядженням голови Тячівської районної державної адміністрації від 21 лютого 2017 року № 44-к на виконання постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 січня 2017 року №807/1137/16 та листа відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 08 лютого 2017 року №113-114-8/53361731 скасовано розпорядження голови Тячівської районної державної адміністрації від 02 серпня 2016 року №230-к «Про звільнення ОСОБА_2 » та поновлено її на посаді начальника відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури відповідача, головного архітектора Тячівського району з 03 серпня 2016 року.

31. За цих обставин, враховуючи ухвалення Закарпатським окружним адміністративним судом постанови від 30 січня 2017 року у справі №807/1137/16 та поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, Верховний Суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що, відповідно до пункту 6 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, а також пункту 1 частини першої статті 88 Закону України «Про державну службу», трудовий договір, укладений з позивачем, правомірно розірваний відповідачем до закінчення строку його чинності.

32. Разом з тим, Верховний Суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції правильно взяв до уваги положення Кодексу законів про працю України, якими передбачені гарантії захисту прав працівника, у разі поновлення на роботі попереднього працівника, а саме: частину другу статті 40 Кодексу законів про працю України, якою визначено умови, при дотриманні яких допускається звільнення працівника з роботи за пунктом 6 частини першої статті 40 цього Кодексу.

33. Зокрема, відповідно до частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

34. Отже, звільнення з роботи на підставі пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, допускається виключно у випадку наявності в сукупності трьох складових, а саме: 1) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 2) відсутність можливості перевести працівника на іншу роботу, в тому числі відсутність вакантних посад; 3) відсутність згоди працівника щодо переведення його на іншу роботу.

35. Таким чином, Кодекс законів про працю України визначає гарантії захисту прав працівника, у разі поновлення на роботі попереднього працівника, а саме: переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

36. Отже, право на звільнення позивача у спірних правовідносинах могло виникнути у відповідача лише у випадку неможливості переведення позивача за його згодою на іншу роботу.

37. Втім, суд першої інстанції встановив, що відповідач запропонував позивачу лише посаду начальника відділу енергоефективності, житлово-комунального господарства та інфраструктури державної адміністрації, від якої позивач відмовився.

38. Разом з тим, суд першої встановив, що на момент звільнення позивача з роботи на підставі пункту першого частини першої статті 88 Закону України «Про державну службу», пункту 6 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України у відповідача були наявні інші вакантні посади, окрім запропонованої позивачеві посади начальника відділу енергоефективності, житлово-комунального господарства та інфраструктури державної адміністрації, а саме: станом на 08 лютого 2017 року та 20 лютого 2017 року вакантними були посади оператора комп`ютерного набору І категорії відділу персоналу апарату, провідного інспектора загального відділу апарату, провідного інспектора сектору контролю апарату, водія відділу фінансово-господарського забезпечення апарату, головного спеціаліста відділу зовнішньоекономічних зв`язків, інвестицій, туризму та рекреації управлінні економічного розвитку і торгівлі, адміністратора центру надання адміністративних послуг, головного спеціаліста відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури, начальника відділу енергоефективності, житлово-комунального господарства та інфраструктури, провідного інспектора відділу з питань соціального захисту дітей, профілактики злочинності та правопорушень служби у справах дітей, головного спеціаліста відділу з питань опіки, піклування, усиновлення та сімейних форм виховання дітей служби у справах дітей, головного спеціаліста відділу охорони здоров`я.

39. Таким чином, на час звільнення позивача з роботи у відповідача були наявні 11 вакантних посад, однак, відповідач запропонував позивачу вибірково лише одну вакантну посаду - начальника відділу енергоефективності, житлово-комунального господарства та інфраструктури.

40. Згідно з частиною першою статті 41 Закону України «Про державну службу», державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

41. Водночас, доказів неможливості перевести позивача на інші наявні вакантні посади з урахуванням спеціальності, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та стану здоров`я останнього відповідач суду не надав, а судом не встановлено. Також відсутні і докази відмови позивача щодо переведення його на інші вакантні посади, що були наявні у відповідача на час його звільнення.

42. За цих обставин Верховний Суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач в спірних правовідносинах не дотримався вимог частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України, що призвело до порушення трудових прав позивача та позбавило його права на вільний вибір роботи.

43. Водночас, Верховний Суд вважає безпідставним посилання суду апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні на те, що решта вакантних посад є нижчими та за умовами оплати праці погіршували б становище позивача, оскільки право вибору з запропонованих роботодавцем посад законодавцем надано працівнику. Цьому праву кореспондує обов`язок роботодавця запропонувати працівнику іншу роботу.

44. Отже, вимога позивача про визнання незаконним та скасування спірного розпорядження про його звільнення є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

45. Також, оскільки в судовому порядку встановлено, що звільнення позивача відбулось без законної підстави, тому, відповідно до частин першої-другої статті 235 Кодексу законів про працю, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач підлягає поновленню на попередній роботі з наступного дня за днем звільнення з виплатою на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

46. Визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку позивача та період вимушеного прогулу не оскаржується, тому в цій частині судові рішення не підлягають перевірці в касаційному порядку.

47. Підсумовуючи викладене, виходячи з такого правового регулювання та встановлених судами обставин справи суд касаційної інстанції вважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення цього позову та вважає правильними висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

48. Враховуючи вищенаведені обставини, Верховний Суд вважає, що судом апеляційної інстанції помилково скасовано законне рішення суду першої інстанції, який правильно застосував норми матеріального права та дійшов правильного висновку по суті спору в цій справі.

49. Статтею 352 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

50. Таким чином, зважаючи на приписи статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційну скаргу необхідно задовольнити та скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

VIІ. Судові витрати

51. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 351, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року задовольнити.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року в цій справі скасувати.

3. Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. А. Губська

Судді М.В. Білак

Ж.М. Мельник-Томенко