Справа № 420/3540/20
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2020-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3540/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді, Бжассо Н.В., розглянув в порядку письмового провадження в м. Одеса за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення від 17.12.2019 року, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області, за результатом розгляду якого, позивачка просить суд:

Визнати протиправним та скасувати Рішення Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області XXXVII сесії VII скликання від 17.12.2019 року № 424-VII.

Зобов`язати Миколаївську селищну раду Миколаївського району Одеської області видати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо виділення земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області (за межами населеного пункту) орієнтовною площею 8,7 га;

Визнати бездіяльність (у формі затягування розгляду заяви) Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області протиправною.

Стягнути з Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями та тривалою бездіяльністю у розмірі 30 000,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що рішенням Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області від 24.01.2001 року XVII сесії ХХІІІ скликання вирішено визнати право за померлими пенсіонерами КСП «Правда» на отримання земельної частки (паю) в розмірі 8,7 га умовних кадастрових одиниць, в тому числі ОСОБА_2 .

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 02 квітня 2001 року по справі № 2-97 визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну частку (пай) в порядку спадщини після смерті її матері - ОСОБА_2 , в розмірі 8.7 га умовних кадастрових одиниць, згідно з рішенням Миколаївської селищної ради Одеської області від 24.01.2001 року.

З метою отримання вказаної земельної частки (паю) у розмірі 8,7 га умовних кадастрових одиниць, ОСОБА_1 02.07.2019 року підготовлено та подано до Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки (частки/паю) на місцевості позивачці у власність згідно рішення суду від 02.04.2001 року по справі № 2-97. Протягом більш ніж п`яти місяців по вказаній заяві не приймались відповідні рішення, чим на довгий термін затягнуто її розгляд.

Рішенням Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області XXXVII сесії VII скликання від 17.12.2019 року № 424-VII відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області (за межами населеного пункту) площею 8,7 га умовних кадастрових з підстав, що землі колишнього КСП «Правда» відносяться до державної власності.

Позивачка вважає зазначені підстави для відмови необґрунтованими та безпідставними, оскільки згідно з Законом № 2498-VІІІ, з 01.01.2019 року землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені, вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Позивачка зазначає, що надмірне затягування розгляду її заяви спричинило їй моральну шкоду, оскільки тривала боротьба за захист своїх прав виснажує позивачку, викликає психічне напруження, у зв`язку з очікуванням рішення, викликає розчарування в діяльності народних обранців громади, створює додаткове психічне напруження, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність.

Ухвалою суду від 07.05.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 04.06.2020 року.

15.05.2020 року засобами електронного зв`язку від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який, відповідач зазначає, що рішення суду від 02.04.2001 року по справі № 2-97 не містить посилання, з яких саме земель у позивача виникає право на земельну частку пай. Представник відповідача зазначає, що КСП «Правда» до цього часу не отримало державного акта на право колективної власності на землю, а тому земельні ділянки (паї), які не були виділені в натурі, не перейшли у комунальну власність, а залишились у державній власності. Повноваженнями щодо розпорядження державними землями наділено ГУ Держгеокадастру в Одеській області. Представник відповідача зазначає, що на території селищної ради існували ще два КСП «Прогрес» та «Перше Травня», які отримали державні акти на право колективної власності на землю, проте до 01.01.2025 року селищна рада не може виділити з цих земель землю позивачці, оскільки спадкодавець позивачки не мав права на земельну частку (пай) у вказаних КСП. З метою вирішення питання щодо виконання рішення суду, селищна рада на черговій сесії 30.09.2019 року, вирішила звернутися до ГУ Держгеокадастру в Одеській області за роз`ясненнями. Проте, до чергової сесії 17.12.2019 року відповідь не отримала, у зв`язку із чим було прийнято оскаржуване рішення. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, відповідач зазначає, що заява позивача була розглянута 17.12.2019 року на сесії ради з об`єктивних причин. Позивачка самостійно затягнула на 18 років строки реалізації своїх прав на земельну частку (пай).

02.06.2020 року засобами електронного зв`язку від позивачки надійшла відповідь на відзив на адміністративний позов, з огляду на яку позивачка зазначає, що посилання відповідача на Указ Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 підтверджує право на земельну частку (пай). Проблеми ради щодо знаходження, проведення інвентаризації земельних ділянок, які перебувають у розпорядженні та на території відповідної сільської ради не може призводити до втрати права громадян на отримання земельної частки (паю), яке встановлене Законом, Указом Президента України та відповідним рішенням суду. Інформуючи про розпорядження землями інших КСП відповідач зайвий раз підтверджує наявність у нього відповідної компетенції.

05.06.2020 року засобами електронного зв`язку відповідач повідомив суд про те, що заперечення на відповідь на відзив подаватися не будуть у зв`язку із відсутністю потреби.

Сторони у судове засідання не з`явилися, належним чином та своєчасно повідомлялися про дату, час і місце судового розгляду. 02.06.2020 року від позивачки засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про розгляду справи без її участі.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками справи докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

Згідно з рішенням Миколаївської селищної ради XVII сесії ХХІІІ скликання від 24.01.2001 року «Про визначення права на отримання земельної частки (пая) в розмірі 8,7 га умовних кадастрових одиниць працівників та пенсіонерів КСП «Правда» відповідно до рішення XV сесії ХХІІ скликання від 25.07.2000 р. Миколаївської селищної ради», визнано право за померлою пенсіонеркою КСП «Правда» ОСОБА_2 на отримання земельної частки (паю) в розмірі 8,7 га умовних кадастрових одиниць.

Відповідно до рішення Миколаївського районного суду Одеської області у справі № 2-97 від 02.04.2001 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну частку (пай) в порядку спадщини після смерті її матері ОСОБА_2 в розмірі 8,7 га умовних кадастрових одиниць, згідно з рішенням Миколаївської селищної ради Одеської області від 24.01.2001 року.

02.07.2019 року позивачка звернулася до Миколаївської селищної ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки (частки/паю) на місцевості позивачці у власність згідно з Рішенням суду від 02 квітня 2001 року по справі № 2-97.

17.12.2019 року рішенням XХХVІІ сесії VІІ скликання Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області № 242- VІІ, відмовлено у наданні гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області (за межами населених пунктів) площею 8,7 га умовних кадастрових одиниць. Підстава: землі колишнього КСП «Правда» відносяться до державної власності. Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб. Зазначеним рішенням рекомендовано гр. ОСОБА_1 звернутись з відповідним клопотанням до ГУ Держгеокадастру в Одеській області або до суду.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч. 3-5 ст.118 Земельного кодексу України, громадяни - працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель.

Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Приписами ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом 8 Перехідних Положень Земельного кодексу України визначено, що члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 25 Земельного кодексу України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Згідно з ч. 5 ст. 25 Земельного кодексу України, особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Частинами десятою та одинадцятою ст. 25 Земельного кодексу України передбачено, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Пунктом 21 розділу Х «Перехідні положення Земельного кодексу України встановлено, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Так, Законом України від 10.07.2018 № 2498-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», який набрав чинності 01.01.2019, було внесено зміни, зокрема, до статті 5 Закону № 899-IV, за змістом якої повноваження щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) були надані лише сільським, селищним, міським радам.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), право на земельну частку (пай) мають, утому числі: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року №720/95 (далі - Указ №720/95), паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Приписами пункту 2 Указу №720/95 передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Відповідно до роз`яснень у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

З огляду на наведені положення законодавства, з 01.01.2019 року повноваженнями щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) наділені лише відповідні сільські, селищні, міські ради.

Для офіційного визнання і підтвердження державою факту набуття права власності на земельну ділянку (пай), отриману в порядку спадкування, особі необхідно здійснити наступні дії: звернутися до відповідної сільської, селищної міської ради (якщо земельна ділянка знаходиться у межах населеного пункту) або районної державної адміністрації (якщо земельна ділянка розташована за межами населених пунктів) із письмовим клопотанням про передачу у власність відповідної земельної ділянки та надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

До заяви необхідно додати: копію сертифікату за земельну частку (пай), копію свідоцтва про вступ у спадщину або нотаріально посвідчений договір про набуття права власності на земельну частку (пай) або рішення суду про визнання права власності на земельну частку (пай); після отримання рішення відповідного органу місцевого самоврядування чи розпорядження районної державної адміністрації, власнику земельної частки (паю) необхідно звернутися до землевпорядної організації та укласти договір на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

За результатами розробки даної технічної документації власнику видають Витяг з Державного земельного кадастру.

Отримавши Витяг з Державного земельного кадастру, власнику земельної ділянки необхідно звернутися до державного реєстратора або до нотаріуса, та здійснити реєстрацію права власності на земельну ділянку.

За результатами реєстрації особа отримує Свідоцтво на право власності на нерухоме майно.

Законом України від 06.09.2012 № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» внесено зміни до Земельного Кодексу України, в тому числі до статті 122 цього кодексу, відповідно до якої центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Суд зазначає, що у даному випадку, позивачка є власником земельної ділянки (паю), яку вона успадкувала та яку вона намагається технічно оформити, тому на дані правовідносини в розумінні частини другої статті 32 ЗК України не поширюється положення статті 118 ЗК України щодо порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, а відтак на них не поширюється і компетенція Головного управління Держгеокадастру в Одеській області щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (паю) у власність позивачці, оскільки за правилами спеціального Закону «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» для виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) останнім необхідно замовляти та погоджувати проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), а не проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, які є різними видами документації із землеустрою відповідно до статті 25 Закону України «Про землеустрій».

Такий висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі №815/1415/16.

Суд зазначає, що за умови відсутності вільних земель сільгосппризначення колишнього колективного сільськогосподарського підприємства, право на пай в колективній власності якого має позивач, останній має право на отримання земельної ділянки за рахунок земель резервного фонду відповідної селищної ради згідно зі ст. 25 Земельного кодексу України.

Таким чином, суд робить висновок, що рішення Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області № 424-VII від 17.12.2019 року є протиправним та таким, що належить до скасування.

Також, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення вимоги позивачки в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача, що виразилася у затягуванні розгляду заяви, оскільки відповідач порушив місячний строк для розгляду даної заяви. Доводи відповідача, наведені у відзиві на адміністративний позов щодо неможливості розгляду заяви у місячний строк, суд не приймає до уваги, оскільки заява позивачки зареєстрована у селищній раді 02.07.2019 року за № Т-120 та мала бути розглянута у місячний строк. Посилання відповідача на той факт, що сесії ради проводяться в основному 1 раз на три місяці по мірі накопичення необхідних до розгляду питань не відповідає приписам чинного законодавства. Крім цього, позивачка звернулася до відповідача із відповідним клопотанням 02.07.2019 року, а за роз`ясненнями до ГУ Держгкеокадастру в Одеській області відповідач звернувся, лише, 21.10.2019 року, тобто більш ніж через три місяці.

Щодо вимоги позивачки про зобов`язання Миколаївську селищну раду Миколаївського району Одеської області видати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо виділення земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області (за межами населеного пункту) орієнтовною площею 8,7 га, суд зазначає наступне.

Оскільки, по суті клопотання позивачки відповідач не розглянув, а відмовив у задоволенні клопотання посилаючись на відсутність повноважень щодо розгляду клопотання по суті, суд вважає, що належним способом захисту прав позивачки є зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 02.07.2020 року вх. № Т-120 з урахуванням висновків суду, що наведені у рішенні суду.

Щодо вимого позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями та тривалою бездіяльністю у розмірі 30 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року N 5 зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивачем має бути зазначено, в чому саме полягає ця шкода, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

ОСОБА_1 в адміністративному позові вказала, що надмірне затягування розгляду її заяви спричинило їй моральну шкоду, оскільки тривала боротьба за захист своїх прав виснажує позивачку, викликає психічне напруження, у зв`язку з очікуванням рішення, викликає розчарування в діяльності народних обранців громади, створює додаткове психічне напруження, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність.

Разом з тим, суд встановив, що рішення суду, яким за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну частку (пай) постановлено судом 02.04.2001 року. Більш ніж 18 років позивачка не вчиняла дій з метою оформлення права власності на земельну ділянку, у зв`язку із чим, суд не приймає до уваги доводи позивачки з приводу того, що тривале не вирішення відповідачем клопотання спричинило їй моральну шкоду, оскільки позивачка самостійно тривалий час не вчиняла жодних дій з метою вирішення вказаного питання. Суд зазначає, що з урахуванням вимог розумності і справедливості, вимога позивачки про стягнення моральної шкоди до задоволення не належить.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч. 1 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням того, що суд зробив висновок про наявність підстав для задоволення трьох позовних вимог ОСОБА_1 та вимога про зобов`язання відповідача вчинити дії є похідною від вимоги про скасування рішення від 17.12.2019 року, з відповідача на користь позивачки має бути стягнуто 1681,60 грн. сплаченого судового збору, як за дві вимоги немайнового характеру.

З огляду на вищевикладене, суд робить висновок, що адміністративний позов належить до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 139, 205, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення від 17.12.2019 року, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди.

Визнати протиправною бездіяльність Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області, що виразилася у затягуванні розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.07.2019 року вх. № Т-120.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області XXXVII сесії VII скликання від 17.12.2019 року № 424-VII.

Зобов`язати Миколаївську селищну раду Миколаївського району Одеської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 02.07.2020 року вх. № Т-120 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки (частки/паю) на місцевості з урахуванням висновків суду, що наведені у рішенні суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області () на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) 1681,60 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня шістдесят копійок) сплаченого судового збору.

В іншій частині позову - відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Процесуальні строки, визначені рішенням суду застосовуються з урахуванням п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )).

Відповідач - Миколаївська селищна рада Миколаївського району Одеської області (вул. Незалежності, буд. 2, смт. Миколаївка, Миколаївський р-н., Одеська обл., 67000, ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 07.07.2020 року.

Суддя Н.В. Бжассо

.