Справа № 620/883/20
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2020 року м. Чернігів Справа № 620/883/20

Чернігівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Падій В.В., розглянувши, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північної митниці Держмитслужби про визнання рішення протиправним,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Північної митниці Держмитслужби, в якому просить суд: визнати протиправним рішення Північної митниці Держмитслужби від 20.02.2020 про витребування додаткових документів; стягнути з Північної митниці Держмитслужби витрати, понесені ОСОБА_1 на правову допомогу; постановити окрему ухвалу про неприпустимість порушення Північною митницею Держмитслужби Закону України від 02.06.2016 «Про судоустрій і статус суддів» в частині неухильного виконання посадовими особами положення частин 5 та 6 вказаного закону.

Обґрунтовуючи вимоги, позивачем зазначено, що Митним кодексом України не передбачена зазначена відповідачем у оскаржуваному рішенні підстава для витребування додаткових документів, а саме - наявність у митного органу інформації про вартість ідентичних (подібних) транспортних засобів. При цьому відповідач не піддає критичній оцінці подані позивачем до митного оформлення документи та не вказує на ознаки невідповідності поданих документів вимогам Митного кодексу України, за наявності яких відповідач мав би право вимагати від декларанта додаткові документи. Також позивачем зазначено, що витребувані відповідачем в оскаржуваному рішенні документи, а саме: квитанція про оплату транспортного засобу та Schwaske List відсутні у переліку додаткових документів, визначених у частині 3 статті 53 Митного кодексу України, які митний орган має право вимагати у декларанта.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В.В. від 19.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов або заяви про визнання позову.

Відповідачем подано до суду відзив на позов, в якому останній заперечує проти задоволення позову, зазначивши, що відповідно до графи 44 митної декларації від 20.02.20120 №UA102030/2020/632477 квитанція про оплату за автомобіль до митниці не подавалась. Декларантом було надано ніби то переклад на українську мову квитанції про оплату, який було направлено в електронному вигляді разом з копією договору. Однак, оригінал квитанції (або її електронна копія) про оплату до митниці не подавався, тому даний переклад митницею не було враховано, оскільки взагалі не було зрозуміло, що це за документ і звідки він взявся. Отже позивач при митному оформленні до митниці не надавав жодного документу, на підтвердження оплати за автомобіль. Ненадання документів, які підтверджують оплату за товар, і викликало сумнів у достовірності заявленої вартості спірного автомобіля.

Так, було встановлено, що відповідно до цінової інформації інтернет-ресурсу autoscout24.com, mobile.de, otomoto.pl вартість даного транспортного засобу 2013 року першої реєстрації, з дизельним двигуном, робочим об`ємом циліндрів двигуна 1461 см3 знаходиться в діапазоні від 19900,00 PLN, що не відповідає рівню вартості, заявленої декларантом.

Враховуючи виявлені розбіжності в документах, які не дали можливості митному органу однозначно упевнитись в правильності заявленої митної вартості автомобіля, оскільки відомості, використані декларантом, не підтверджені документально та не є достовірними, виникли сумніви в заявленій митній вартості оцінюваного автомобіля.

Відповідно до частини 3 статті 53 Митного кодексу України декларанту було запропоновано надати додаткові документи для підтвердження заявленого рівня митної вартості (електронне повідомлення до митної декларації від 20.02.20120 №UA102030/2020/632477), а саме: квитанцію про оплату; довідку щодо вартості з довідника SCHWASKE LIST. Однак декларант відмовився від надання додаткових документів.

Отже, враховуючи вимоги статті 368 та частини 6 статті 54 Митного кодексу України на момент здійснення митного оформлення у митниці були відсутні підстави для визнання митної вартості, заявленої особою, уповноваженою на декларування.

Щодо вимоги про стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідач звернув увагу суду на той факт, що позивачем у позовній заяві не зазначено орієнтовної суми, яка буде витрачена ним на правничу допомогу у даній справі, а також до позовної заяви не додано жодного доказу про понесені ним витрати на правничу допомогу, а тому дана вимога не підлягає задоволенню.

Також відповідачем було подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, яке обґрунтоване тим, що у справі №620/1215/20, яка перебуває на розгляді у судді Чернігівського окружного адміністративного суду Клопота С.Л., позовні вимоги ОСОБА_1 до Північної митниці Держмитслужби про визнання дій протиправними і визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості від 21.02.2020 повністю поглинають позовні вимоги в даній справі, оскільки витребування додаткових документів відбувалось в процесі прийняття рішення про коригування митної вартості від 21.02.2020 та є предметом розгляду у справі №620/1215/20.

Вирішуючи по суті подане клопотання, суд враховує таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього або іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Разом з тим суд зауважує, що предмет спору у справах №620/883/20 та №620/1215/20 не є тим самим, оскільки у справі №620/883/20 позивач просить визнати протиправним рішення Північної митниці Держмитслужби від 20.02.2020 про витребування додаткових документів, а у справі №620/1215/20 - визнати рішення відповідача про коригування митної вартості від 21.02.2020 №UA102000/2020/000043/1 як таке, що не відповідає вимогами «УГОДИ про застосування статті VII ГАТТ», відповідно - порушує вимоги статті 1 Митного кодексу України, а отже - протиправним.

При цьому той факт, що витребування додаткових документів відбувалось в процесі прийняття рішення про коригування митної вартості від 21.02.2020 не свідчить про поглинання позовних вимог щодо визнання протиправним рішення Північної митниці Держмитслужби від 20.02.2020 про витребування додаткових документів, оскільки оскаржувані у вищевказаних справах рішення прийняті відповідачем окремо один від одного.

За таких обставин судом не знайдено підстав для залишення позову без розгляду.

20.05.2020 позивачем подано до суду клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін задля всебічного та повного з`ясування обставин справи.

Розглянувши подане позивачем клопотання, суд вважає його необґрунтованим та відмовляє у його задоволенні з наступних підстав.

Так, спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина 2 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено перелік справ незначної складності, зокрема, інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Зі змісту прохальної частини адміністративного позову випливає, що предметом даного спору є визнання протиправним рішення про витребування додаткових документів.

Відкриваючи провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, суддя дійшла висновку, що дана справа відноситься до справ незначної складності.

У свою чергу, згідно з частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини 6 статті 262 КАС України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

За таких обставин та враховуючи предмет і підстави позову, суд дійшов висновку, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі, яка є справою незначної складності, не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання позивача про проведення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін необхідно відмовити.

Ухвалою суду від 21.05.2020 позовна заява залишена без руху та позивачу встановлено п`ятиденний строк, з дня отримання зазначеної ухвали суду, для усунення недоліку поданої позовної заяви шляхом подання до суду оригіналу документу про сплату судового збору у належному розмірі.

28.05.2020 представником позивача подано до суду оригінал квитанції від 26.05.2020 №0.0..1 про сплату судового збору у сумі 840,80 грн., що свідчить про виправлення недоліків поданої позовної заяви.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 14.02.2020 між «Xedox» Auto Handel Komis Mariusz Sewerzynski, м. Кельце (Польща) (продавець, постачальник) та ОСОБА_1 (покупець) укладено контракт на поставку/продаж товару, відповідно до умов якого продавець постачає/продає вживані автотранспортні засоби та інші промислові товари, перелічені в інвойсах, які є додатками до контракту, а покупець отримує і оплачує їх. Продавець постачає товар покупцю і продає на умовах СРТ 22-100, Chelm 22-100, Польща /Incoterms/. Ціни за товари та загальна сума встановлюються в додатках (інвойсі тощо) до контракту. Загальна сума контракту складає 9000,00 Plz (польських злотих) (а.с.9-10).

На виконання умов вищезазначеного контракту продавцем було поставлено позивачу автомобіль марки - DACIA, модель - DOKKER, пасажирський, номер шасі НОМЕР_1 , рік виробництва 2013, потужність двигуна 1461 см3, вартістю 9000,00 Plz (польських злотих), що підтверджується інвойсом (рахунком) від 14.02.2020 №28/2020, квитанцією про оплату готівкою 9000,00 Plz (польських злотих) (а.с.12-15).

З метою здійснення митного оформлення вказаного товару та підтвердження митної вартості товару, позивачем разом з митною декларацією до Північної митниці Держмитслужби подано зовнішньо-економічний контракт від 14.02.2020; свідоцтво про реєстрацію автомобіля; інвойс від 14.02.2020; переклад квитанції про сплату товару від 19.02.2020; розрахунок витрат на транспортне перевезення; акт огляду транспортного засобу від 18.02.2020 та інші документи, а також експортну декларацію від 15.02.2020, видану митним органом країни експортера, в якій, крім інших даних стосовно експортованого товару, вказана ціна придбаного позивачем транспортного засобу (а.с.74-81).

Під час перевірки достовірності інформації, що наведена в поданих до митного оформлення документах, відповідачем, у зв`язку з наявністю у митного органу інформації про вартість ідентичних (подібних) транспортних засобів на рівні 19900,00 польських злотих (інтернет ресурс OTTOMOTOR.PL), позивачу 20.02.2020 було надіслано повідомлення (електронне повідомлення до митної декларації від 20.02.20120 №UA102030/2020/632477), в якому вказано про необхідність подання, з метою підтвердження заявленого рівня митної вартості, додаткових документів, а саме: квитанції про оплату транспортного засобу та SCHWASKE LIST (а.с.17,69).

20.02.2020 декларант повідомив про відмову у наданні додаткових документів, посилаючись на той факт, що ціна ввезеного товару підтверджується поданими до митного оформлення документами, а саме: інвойсом-декларацією; експортною декларацією та квитанцією про оплату товару, а посилання на ціни аналогічних товарів в інтернет-ресурсах не є підставою для витребування додаткових документів у розумінні частини 3 статті 53 Митного кодексу України (а.с.72,73).

Вважаючи протиправним оскаржуване рішення відповідача про витребування додаткових документів, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.

Так, у відповідності до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, справляння митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України, Податкового кодексу України та інших законів України з питань оподаткування.

Відповідно до частини 1 статті 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Згідно з частиною 1 статті 248 Митного кодексу України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи (частина 1 статті 257 Митного кодексу України).

Статтями 49, 50 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.

Частинами 4 та 5 статті 58 Митного кодексу України також передбачено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. При цьому, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

Згідно з частиною 1 статті 51 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. При цьому, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (частини 1 та 2 статті 52 Митного кодексу України).

Частинами 1 та 2 статті 53 Митного кодексу України встановлено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що Митний кодекс України містить вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

В силу положень частини 5 статті 53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Дана норма кореспондується з положеннями частини 3 статті 318 Митного кодексу України, якою встановлено, що митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи.

Це також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 №3018-VI «Про внесення змін до Закону України «Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур», якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Крім того, це узгоджується з проголошеними у статті 8 Митного кодексу України принципами здійснення державної митної справи на засадах законності та презумпції невинуватості, єдиного порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України, спрощення законної торгівлі; заохочення доброчесності.

Частиною 3 статті 53 Митного кодексу України передбачено, що у разі, якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Таким чином, із ситемного аналізу вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості.

Водночас, дискреційні функції митних органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди із задекларованою митною вартістю. До них, зокрема, належить процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості та обов`язок послідовного вибору методів (від першого до резервного) визначення митної вартості.

При цьому, законом чітко окреслено умову, за наявності якої у митного органу виникає право на застосування таких повноважень, як витребування додаткових документів, а саме: наявність обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відтак, приписи вказаних статей зобов`язують митний орган чітко зазначити обставини, котрі викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, та обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей із зазначенням документів, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта, та надає митниці право вчиняти відповідні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Між тим, витребовувати контролюючи орган має ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, та жодним чином не всі, котрі передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Необхідність витребування додаткових документів передусім є способом упевнитися у тому, що декларант правильно визначив митну вартість.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи свої сумніви у правильності зазначеної позивачем митної вартості товару, заявленій у спірному випадку до декларування, відповідач послався на наявність у митного органу інформації про вартість ідентичних (подібних) транспортних засобів на рівні 19900,00 польських злотих (інтернет ресурс OTTOMOTOR.PL).

Проте, відповідачем, всупереч частини 3 статті 53 Митного кодексу України, не вказано, які саме підстави дають обґрунтовану можливість вважати, що подані позивачем документи містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари,

Також суд зазначає, що формулювання необхідності подання додаткових документів «наявність у митного органу інформації про вартість ідентичних (подібних) транспортних засобів на рівні 19900,00 польських злотих (інтернет ресурс OTTOMOTOR.PL)» не відповідає вимогам частини 3 статті 53 Митного кодексу України.

Відповідач не надав доказів того, що документи, подані позивачем для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації.

Тому, за умови ненаведення митним органом доказів того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, містять розбіжності, наявні ознаки підробки, не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значенні складових вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товар, витребування цим органом додаткових документів у декларанта є необґрунтованим.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 05.06.2018 у справі №804/475/16, висновки якого, в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

При цьому суд відхиляє, в силу приписів частини 2 статті 77 КАС України, посилання відповідача у відзиві на позов, як на підставу для прийняття оскаржуваного рішення, на той факт, що позивач при митному оформленні до митниці не надавав жодного документу, на підтвердження оплати за автомобіль, що викликало сумнів у достовірності заявленої вартості спірного автомобіля, оскільки суб`єкт владних повноважень не може посилатися на доводи, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Суд враховує, що оскільки в силу частини 3 статті 53 Митного кодексу України надання документів на письмову вимогу органу доходів і зборів є обов`язком декларанта, то таке повідомлення про витребування додаткових документів є рішенням суб`єкта владних повноважень, за невиконання якого настають негативні наслідки для позивача.

В силу положень статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За приписами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів суду правомірність свого рішення.

Відповідно до частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Враховуючи вищенаведене, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню повністю шляхом визнання протиправним рішення Північної митниці Держмитслужби від 20.02.2020 про витребування додаткових документів.

Щодо клопотання позивача про постановлення окремої ухвали про неприпустимість порушення Північною митницею Держмитслужби Закону України від 02.06.2016 «Про судоустрій і статус суддів» в частині неухильного виконання посадовими особами положення частин 5 та 6 вказаного закону, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Тобто постановлення окремої ухвали можливе виключно за ініціативою суду.

Вказаною статтею не передбачено процесуальної можливості розгляду питання щодо постановлення окремої ухвали в адміністративній справі за ініціативою сторони по справі.

Одночасно суд зазначає, що окрема ухвала постановляється у разі, коли суд самостійно не може усунути порушення закону.

В даному випадку порушене право позивача відновлено судом шляхом визнання протиправним оскаржуваного рішення відповідача, а тому підстави для постановлення окремої ухвали відсутні.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Північної митниці Держмитслужби витрат, понесених ОСОБА_1 на правову допомогу, суд враховує таке.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

У свою чергу, для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача було надано суду договір про надання правничої допомоги від 03.03.2020 №06/20; розрахунок послуг/робіт адвоката від 20.05.2020; квитанцію від 20.05.2020 №06/20.

Як вбачається з договору про надання правничої допомоги від 03.03.2020 №06/20, укладеного між адвокатом Жилінським Олександром Вікторовичем (Адвокат) та ОСОБА_1. (Клієнт), Адвокат надає Клієнту правову допомогу, пов`язану з наданням консультацій, складання процесуальних і інших документів (наданням правової допомоги) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північної митниці Держмитслужби про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії. Загальна сума за цим договором, яку Клієнт зобов`язується виплатити Адвокату за надання останнім послу, передбачених пунктом 1 цього договору, визначається сторонами договору на підставі складеного розрахунку.

У свою чергу, згідно з розрахунком послуг/робіт адвоката від 20.05.2020, адвокатом Жилінським Олександром Вікторовичем, на виконання умов договору про надання правничої допомоги від 03.03.2020 №06/20, позивачу були надані юридичні послуги на загальну суму 13920,00 грн. (кількість витрачених годин не вказана).

У відповідності до квитанції від 20.05.2020 №06/20 адвокатом Жилінським Олександром Вікторовичем прийнято від ОСОБА_1 , на підставі договору про надання правничої допомоги від 03.03.2020 №06/20, кошти у сумі 13920,00 грн.

Разом з тим суд зауважує, що, згідно з частиною 4 статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

При цьому представником позивача не подано до суду довіреності або ордеру, виданого відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», на представництво інтересів позивача у даній справі, отже матеріалами справи повноваження адвоката Жилінського Олександра Вікторовича не підтверджені.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з Північної митниці Держмитслужби витрат, понесених ОСОБА_1 на правову допомогу, у сумі 13920,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищенаведене та той факт, що позов задоволено повністю, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Північної митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840,80 грн.

Керуючись статтями 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Північної митниці Держмитслужби про визнання рішення протиправним - задовольнити повністю.

Визнати протиправним рішення Північної митниці Держмитслужби від 20.02.2020 про витребування додаткових документів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Північної митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 та підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги до Чернігівського окружного адміністративного суду або до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса для листування: АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ).

Відповідач: Північна митниця Держмитслужби (просп. Перемоги, 6, м. Чернігів, 14017, код ЄДРПОУ - 43332675).

Суддя В.В. Падій