Справа № 320/2135/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2020 року м. Київ №320/2135/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві
провизнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору
встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гречух Олега Ярославовича, в якому просила:

-визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гречух Олега Ярославовича, відносно винесення постанови від 05 лютого 2020 року ВП №52521151 про стягнення виконавчого збору у розмірі 374 735,54 грн., винесеної щодо виконавчого документу, виконавчого листа-дубліката №2608/431/11 від 26 лютого 2015 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитними договорами: від 22 лютого 2007 року та 27 липня 2007 року у розмірі 3 747 355,00 грн., але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, у зв`язку з тим, що не виконано рішення суду та не можливо встановити суму у розмірі 10 відсотків від суми, що фактично стягнута, повернута або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, а також може бути стягнута з боржника;

-скасувати постанову від 05 лютого 2020 року ВП №52521151 про стягнення виконавчого збору у розмірі 374 735,64 грн. з ОСОБА_1 на користь держави, винесену старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гречух Олегом Ярославовичем.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року справу №320/2135/20 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

За наслідками усунення недоліків позовної заяви, визначених вказаною вище ухвалою суду, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2020 року прийнято справу до провадження та призначено судове засідання на 09 червня 2020 року. Окрім того, витребувано у відповідача матеріали виконавчого провадження ВП №52521151.

У судове засідання 09 червня 2020 року учасники справи не прибули, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце проведення судового засідання, в зв`язку з чим справу відкладено слуханням на 17 червня 2020 року.

17 червня 2020 року сторони не прибули, хоча також належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, а тому останнє відкладено на 24 червня 2020 року.

У судове засідання 24 червня 2020 року прибув представник позивача, який підтримав позов та просив його задовольнити.

Позовні вимоги позивач мотивував тим, що 05 лютого 2020 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гречух Олегом Ярославовичем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП №52521151 на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Фактично рішення суду не виконано. В цей ж день, 05 лютого 2020 року відповідачем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 374 735,54 грн. з ОСОБА_1 , винесеної відповідно до постанови від 27 липня 2016 року про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого документу, виконавчого листа-дубліката №2608/431/11 від 26 лютого 2015 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»» заборгованості за кредитними договорами: від 22 лютого 2007 року та 27 липня 2007 року у розмірі 3 747 355,00 грн., але в межах вартості майна одержаного у спадщину.

Однак, виконавцем не встановлювалось та не оцінювалось майно, що передано в спадщину, а відтак і 10 відсотків суми виконавчого збору, згідно зі статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження», не можливо встановити та обчислити, при цьому, що рішення суду не виконано. Крім того, сума боргу підлягала стягненню солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а відтак і виконавчий збір мав стягуватись солідарно.

Відповідач у судове засідання 24 червня 2020 року не з`явився і будь-яких клопотань щодо неможливості прибуття до суду або відкладення судового розгляду не подавав, хоча завчасно, належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання. Матеріалів виконавчого провадження №52521151 не надав.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд за згодою представника позивача вирішив заверши розгляд справи у порядку письмового провадження.

Слід звернути увагу, що позивачем заявлений позов до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гречух Олега Ярославовича, однак у відповідності до вимог частини третьої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Окрім того Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не є юридичною особою, а є структурним підрозділом Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві, яке в свою чергу є підрозділом юридичної особи Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Відтак відповідачем по справі має бути Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Ухвалою суду від 24 червня 2020 року Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомлено щодо статусу відповідача у даній справі, а також зобов`язано останнього надати матеріали виконавчого провадження №52521151.

На час вирішення спору по суті та винесення судового рішення буд-яких пояснень та матеріалів виконавчого провадження №52521151 відповідачем не надано.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступних висновків.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 1 цього Закону примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, що підлягають примусовому виконанню на підставі виконавчих документів визначені статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

У відповідності з частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Згідно з вимогами частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частинами першою та другою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, станом на час відкриття виконавчого провадження 04.10.2016) було встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Згідно пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Відповідно до частин третьої та четвертої цієї статті у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову.

Як вбачається із матеріалів адміністративної справи старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гречух Олегом Ярославовичем 05 лютого 2020 року на підставі заяви представника стягувача про повернення виконавчого документу стягувачу була винесена постанова ВП №52521151 про повернення виконавчого документу стягувачу у відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того державним виконавцем 05 лютого 2020 року винесена постанова ВП №52521151 про стягнення виконавчого збору.

Вказаною постановою ухвалено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 374 735,54 грн.

Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час винесення оскаржуваної постанови) встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Статтями 40 та 42 згаданого Закону передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною третьою статті 40 Закону унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких у відповідності до частини першої статті42 Закону відноситься також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Отже ключовим в такому випадку є слово "виконання" як реальний наслідок.

Разом з тим, відповідно до пункту 22 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені першою частиною статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи поверненні виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначається підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягнутої суми, якщо за виконавчим документом проводилось стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до вказаного підпункту у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору, тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.

Водночас, суд зауважує, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Аналогічну правову позицію з подібних правовідносин викладено Верховним Судом постановах від 19 червня 2019 року у справі №824/172/18-а, від 28 лютого 2019 року у справі №819/1116/17.

У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №52521151 від 05 лютого 2020 року державний виконавець не навів жодної інформації щодо вчинених дій у виконавчому провадженні, зокрема, щодо стягнутої чи не стягнутої суми (її частини) боргу чи виконавчого збору. До того ж, за виконавчим документом - виконавчим листом-дублікатом №2608/431/11 від 26 лютого 2015 року підлягала стягненню сума у розмірі 3 747 355,41 грн. на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»» солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ще й в межах вартості майна одержаного у спадщину.

Як наголошував представник позивача у судовому засіданні, що жодного з`ясування з приводу одержаного майна в спадщину, а тим більше його вартості державним виконавцем не здійснено. Дане твердження представника позивача не спростовується і постановою про повернення виконавчого документа стягувачу, на якій (постанові) відсутні будь-які відмітки про проведені виконавчі дії.

Тобто державним виконавцем не доведено, що ним вчинені дії (стягнута сума боргу чи її частина за кредитними договорами) на виконання виконавчого документа.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів перед судом правомірність своїх дій та прийнятих рішень, а тому суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241-246, 287, 251 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гречух Олега Ярославовича відносно винесення постанови від 05 лютого 2020 року ВП №52521151 про стягнення виконавчого збору у розмірі 374 735,54 грн., винесеної щодо виконавчого документу, виконавчого листа-дубліката №2608/431/11 від 26 лютого 2015 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитними договорами: від 22 лютого 2007 року та 27 липня 2007 року у розмірі 3 747 355,00 грн., але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, у зв`язку з тим, що не виконано рішення суду та не можливо встановити суму у розмірі 10 відсотків від суми, що фактично стягнута, повернута або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, а також може бути стягнута з боржника.

Скасувати постанову від 05 лютого 2020 року ВП №52521151 про стягнення виконавчого збору у розмірі 374 735,64 грн. з ОСОБА_1 на користь держави, винесену старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гречух Олегом Ярославовичем.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01001, м. Київ, Печерський район, провулок Музейний, буд. 2-Д, ) понесені витрати у вигляді судового збору у розмірі 3747,36 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 287, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко