Справа № 640/22552/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2020 року м. Київ №640/22552/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (далі також - позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі також - ДМС України), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23.10.2018 №398 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.10.2019 №179-19 про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою суду від 19.11.2019 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Позовні вимоги вмотивовано протиправністю оскаржуваних наказу та рішення з огляду на те, що відповідачами при їх прийнятті не враховано усі обставини, що мають значення для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме об`єктивних причин у нього побоюватися за своє життя та здоров`я через політичні погляди та членство в опозиційній партії Націоналістична партія Бангладеш. Також відповідачами не взято до уваги систематичне порушення прав людини в Народній Республіці Бангладеш, в тому числі репресії щодо членів опозиційної партії, що підтверджується загальнодоступною інформацією про країну його походження. Через загрозу політичного переслідування, незаконного ув`язнення та систематичне порушення прав людини в країні громадянської приналежності позивач не бажає скористатися захистом цієї країни. Внаслідок прийняття оскаржуваних наказу та рішення відповідачами порушено норми як національного, так і міжнародного законодавства, а саме: - статтю 28 Конституції України в частині заборони катувань; - статті 2, 3 та 5 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року в частині заборони катувань, які гарантують право на життя та право на свободу та особисту недоторканість; - статтю 13 Римської Конвенції 1950 в частині, де від органів державної влади вимагається «незалежний та глибокий аналіз заяв громадян про наявність достатніх підстав вважати, що існує реальний ризик зазнати поводження, яке заборонено статтею 3 Римської конвенції»; - статтю 3 Конвенції ООН «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання» 1984 року в частині заборони державам-учасницям «висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі», якщо є серйозні підстави вважати, що їй може загрожувати застосування катувань»; - статтю 3 Конвенції ООН «Проти катувань та інших жорстоких або нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання» 1984 року в частині зазначення, що «для визначення наявності таких підстав компетентні власті беруть до уваги всі обставини, що стосуються справи, включаючи, у відповідних випадках, існування в даній державі постійної практики брутальних і масових порушень прав людини»; - статтю 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Відповідач - ДМС України надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, стверджуючи про їх необґрунтованість з огляду на те, що надані позивачем відомості стосовно обставин його прибуття до України та необхідності захисту в Україні є непереконливими і не викликають довіри. Жодних документальних підтверджень про свою політичну діяльність, а також переслідування та фізичне насильство щодо нього позивач не надав. Повідомлені ним факти щодо діяльності опозиційної партії, про членство в якій він стверджував, мають загальнодоступний характер, про більш детальні факти діяльності партії позивач не обізнаний.

При цьому до України позивач прибув із третьої безпечної країни - Російської Федерації, де мав можливість звернутися за захистом та не використав такої можливості, що свідчить про відсутність у нього такої потреби.

Після прибуття в Україну позивач невідкладно не звернувся за захистом, а його звернення в подальшому обумовлене необхідністю легалізувати своє перебування в країні з метою працевлаштування і отримання засобів до існування.

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області відзиву на позовну заяву до суду не надало, хоча належним чином повідомлене про судовий розгляд справи.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , за національністю бенгалець, віросповідання - іслам, мусульманин-сунніт, є громадянином Народної Республіки Бангладеш.

До України прибув нелегально з території Російської Федерації 06.07.2018 та 03.10.2018 звернувся до Головного управління ДМС у Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заяву мотивував тим, що в країні громадянської приналежності йому загрожує небезпека через політичні уподобання, а саме від представників партії «Бангладеш Авамелік», оскільки він є прихильником та членом опозиційної партії БНП (Бангладеш Національна Партія).

На підтвердження своєї особи позивач надав закордонний паспорт з терміном дії до 03.12.2019, чим також підтвердив приналежність до громадянства Народної Республіки Бангладеш.

Як вбачається з матеріалів справи зверненню позивача із вищевказаною заявою до органів ДМС України передувало: - складення ДМС України стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення від 11.07.2018 серії ПР МКО №086096 у зв`язку з порушенням правил перебування іноземців в Україні, а саме через відсутність у позивача документів, на підставі яких він перебуває в Україні; - про накладення на нього адміністративного стягнення в розмірі 3 400,00 грн. за порушення статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідно до постанови ДМС України від 15.05.2018 серії ПН МКО №086015.

16.10.2018 в Головному управлінні ДМС у Київській області з позивачем проведено співбесіду.

За наслідками проведення співбесіди та аналізу матеріалів, які стосуються розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Головне управління ДМС України у Київській області видало наказ від 23.10.2018 №398 про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для видання цього наказу слугував висновок заступника начальника відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління ДМС України в Київській області Васильонок С.В.

У зв`язку з викладеним на адресу позивача надіслано повідомлення від 23.10.2018 №165/1 про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту.

При цьому позивачем у позовній заяві помилково вказано, що оскаржуваний наказ від 23.10.2018 №398 прийнято Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, оскільки, як встановлено вище, цей наказ прийнято Головним управлінням ДМС України в Київській області.

Не погоджуючись із вищевказаним наказом позивач звернувся до ДМС України зі скаргою від 08.11.2018 .

Рішенням ДМС України від 25.10.2019 №179-19 відхилено скаргу позивача на наказ Управління ДМС України в Київській області від 23.10.2018 №398 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається зі змісту указаного рішення воно прийняте ДМС України відповідно до статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та ґрунтується на висновку від 23.10.2018 за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складеного та затвердженого посадовими особами департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України.

Про прийняття ДМС України вказаного рішення Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області надіслало позивачу повідомлення від 04.11.2019 №314.

Уважаючи такі наказ та рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви Ради ЄС 2011/95/EU серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, в свою чергу, кореспондується з умовами, які містяться в пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (правова дефініція «особа, яка потребує додаткового захисту»).

Статтею 8 Закону №3671-VI визначено порядок попереднього розгляду заяви іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, згідно з частиною першою указаної статті центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною четвертою статті 8 Закону №3671-VI визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чт 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з частиною сьомою статті 8 вищевказаного Закону у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

За змістом частин першої та другої статті 12 Закону №3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360, ДМС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 7 згаданого Положення визначено, що ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Судом також встановлено, що Управління ДМС України в Київській області належало до територіальних органів ДМС України, яке у подальшому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» реорганізоване в Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві та визначене правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві.

Зважаючи на вищевикладене, Управління ДМС України в Київській області та ДМС України наділені повноваженнями щодо прийняття відповідно оскаржуваних наказу та рішення.

Як встановлено судом, наказом Управління ДМС України в Київській області від 23.10.2018 №398 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно з преамбулою цього наказу, він прийнятий відповідно до частин четвертої та шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та на підставі письмового висновку заступника начальника відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Васильонка С.В. від 23.10.2018.

Суд погоджується з вищевказаним висновком, а тому вважає, що оскаржуваний наказ від 23.10.2018 №398 обґрунтовано прийнято Управлінням ДМС України в Київській області, що пояснюється наступним.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

При цьому заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала.

Так, зі змісту заяви позивача від 03.10.2018 вбачається, що країну свого походження позивач залишив через побоювання стати жертвою переслідування за ознаками політичних переконань, оскільки стверджував, що є прихильником та членом опозиційної партії (Бангладеш Національна Партія). З огляду на те, що він був активістом партійного осередку, неодноразово отримував погрози від поліції, двічі його намагалися вбити. Його постійно розшукують, щоб вбити, через що позивач боїться повертатись на батьківщину і просить притулку.

Оцінюючи такі доводи позивача посадові особи Управління ДМС України в Київській області дослідили інформацію по країні його походження, встановивши з відкритих джерел, що в Бангладеш протягом тривалого часу зберігається досить напружена внутрішньополітична ситуація, з традиційним протистоянням провладних сил та опозиції, яке періодично ускладнювалося терористичною активністю ісламістських радикалів. Головні опозиційні сили партії Бангладеш, у першу чергу, Націоналістична партія Бангладеш, з одного боку, і правляча партія «Авамі Ліг», з іншого, перебувають у стані перманентної боротьби.

При цьому Управлінням ДМС України в Київській області встановлено, що за інформацією МЗС України Бангладеш не є проблемною країною в плані забезпечення базових прав людини. Західні держави турбує, у першу чергу, масова нелегальна міграція з Бангладеш, яка фактично заохочується владою у цій перенаселеній крані, як спосіб зниження соціально-економічних проблем.

Жодних документальних підтверджень про свою політичну діяльність, детальної інформації щодо діяльності її лідерів партії позивач не надав, а також не підтвердив факти переслідування та застосування до нього фізичного насильства.

Надана позивачем інформація стосовно діяльності опозиційної партії, щодо членства у якій він стверджував, є загальнодоступною, яку можна отримати із засобів масової інформації та мережі Інтернет.

Водночас заявник не повідомив про наявність фактів переслідування щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи.

Із відкритих джерел Управління ДМС України в Київській області також було встановлено, що на території Бангладеш не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявника в разі повернення до країни походження, у зв`язку з чим відсутні вагомі підстави вважати, що в разі повернення до Бангладеш буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини або заявник зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості в силі самого факту перебування на території Бангладеш.

Зі слів заявника названим вище територіальним органом ДМС України також встановлено, що до прибуття на територію України він перебував на території третіх безпечних країн - спочатку ОАЕ, а потім - Російської Федерації, у яких за захистом не звертався. За висновком вищевказаного відповідача, у разі наявності реальної загрози своєму життю та здоров`ю, позивач би не зволікав із зверненням до відповідних органів цих країн за захистом.

З огляду на викладене Управління ДМС України в Київській області обґрунтовано дійшло висновку, що побоювання позивача щодо загрози його життю та здоров`ю не підтверджені належними доказами, тому відсутні підстави вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і заявник не бажає повертатися до країни громадянської приналежності не через особисту загрозу, а у зв`язку з бажанням легалізувати своє перебування в Україні.

При цьому суд звертає увагу на ту обставину, що після прибуття до України позивач не відразу звернувся до органів ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цьому зверненню передувало притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідно до постанови ДМС України від 15.05.2018 серії ПН МКО №086015 за порушення статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у зв`язку відсутністю в нього документів, на підставі яких він перебуває в Україні.

За наведених обставин суд уважає, що оскаржуваний наказ від 23.10.2018 №398, обґрунтовано прийнятий Управлінням ДМС України в Київській області на підставі в межах компетенції та відповідно до закону, а тому підстави для визнання його протиправним і скасування у суду відсутні.

Водночас суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ДМС України від 25.10.2019 №179-19, прийняте за наслідками розгляду скарги позивача на вищевказаний наказ Управління ДМС у Київській області, також є обґрунтованим, прийнятим в межах повноважень та відповідно до закону, що вбачається в такому.

Згадане рішення прийняте на підставі висновку департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 25.10.2019, в якому зазначено про те, що територіальний орган ДМС України здійснив усі необхідні процедурні дії, передбачені законодавством, щодо розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та дійшов вірного висновку про неправдоподібність його тверджень щодо загрози життю та здоров`ю, оскільки не надав будь-якого підтвердження свого переслідування з боку правлячої партії через членство в опозиційній партії. Заявник не надав дійсну та детальну інформацію щодо діяльності опозиційної партії, її ідеологічної основи, не повідомив про поточний стан справ в партії, не вказав політичні заходи, в яких брав участь як член партії. Територіальним органом ДМС України належним чином досліджено та оцінено матеріальні елементи заяви шукача захисту та зроблено вірний висновок про неправдоподібність його тверджень у частині членства у опозиційній політичний партії «Націоналістична політична партія Бангладеш» та небезпеку для його життя у контексті історії заявника.

До того ж до України заявник прибув з інших третіх країн - ОАЕ та Російської Федерації, де мав можливість звернутися, але не звернувся захистом.

Доцільно зауважити, що 13.11.1992 Російська Федерація приєдналася до Конвенції про статус біженців, прийнятої 28.07.1951 Конференцією повноправних представників з питань статусу біженців і апатридів, що скликана у відповідності до Резолюції 428 (V) Генеральної асамблеї ООН від 14.12.1950 і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, тим самим, взявши на себе зобов`язання щодо дотримання норм даної Конвенції і Протоколу. Крім того, Російська Федерація має національне законодавство, яким врегульовано порядок надання притулку і набуття статусу біженця.

Зі слів заявника встановлено, що йому рекомендували звернутися за захистом в Україні, щоб мати можливість жити легально та працювати, що свідчить про характер зловживання позивачем процедурою отримання міжнародного захисту, що обґрунтовує відображене у висновку твердження про те, що звернення позивача за захистом в Україні носить характер зловживання процедурою отримання міжнародного захисту.

Як наслідок у згаданому висновку відображено твердження про те, що заявника можна кваліфікувати мігрантом або особою, яка з причин, що відрізняється від умов, які містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Ц може бути пов`язано бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно через економічні причини, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем. Тому доводи заявника про причини, через які він не може повернутися до країни походження можна вважати неправдоподібними.

За результатами оцінки обставин справи заявника, інформації по країні його походження посадові особи ДМС України дійшли обґрунтованого висновку, що рівень порушення прав людини у Народній Республіці Бангладеш не досяг рівня, який може порушувати вимоги статті 3 Конвенції. В країні громадянської приналежності заявник до кримінальної відповідальності не притягувався, реалізовував своє право на навчання, працю та не зазнавав утисків. На території Бангладеш залишилися проживати близькі родичі заявника. Відомості про загрозу їх життю чи свободі, через певні порушення прав людини у Бангладеш, заявник не повідомив.

Відтак у вищевказаному висновку від 25.10.2019 вірно встановлено, що Головним управлінням ДМС України в Київській області належним чином проаналізовано усі відомості, надані заявником під час попереднього розгляду його заяви, та на підставі частини шостої статті 8 Закону, прийнято обґрунтоване та правомірне рішення про відмову в оформленні в оформленні документів для вирішення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наведених обставин підстави для визнання рішення ДМС України від 25.10.2019 №179-19 протиправним і його скасування у суду відсутні.

Оскільки вимога позивача про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, є похідною від вимог про визнання протиправними та скасування вищевказаних наказу та рішення, які задоволенню не підлягають, то й зазначена вимога є необґрунтованою та задоволенню судом не підлягає.

Відтак, позовні вимоги в цілому є необґрунтованими та задоволенню судом не підлягають.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат у суду відсутні.

Керуючись статтями 2, 72-77, 242-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та до Державної міграційної служби України - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко