Справа № 826/7053/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Смолій І.В.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року Справа № 826/7053/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Шурка О.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Норова Г.О.,

представника відповідача Склярова А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2020 року у справі

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання бездіяльності протиправною,

визнання протиправними та скасування податкової вимоги

і рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві (далі - відповідач) про:

- визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 17.01.2018 № 8659-17;

- визнання протиправним та скасування рішення № 8659-17 про опис майна в податкову заставу від 17.01.2018 № 30551-17;

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невнесення до інтегрованої карти платника ФОП ОСОБА_1 та до інтегрованої автоматизованої інформаційної системи «Податковий блок» відомостей про сплату податкового зобов`язання за І-й квартал 2014 року з єдиного податку у сумі 17 417,64 грн. відповідно до квитанції від 13.05.2014 № 62 відділення №2 ПАТ «Старокиївський банк» на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2015 у справі № 826/3642/15;

- зобов`язання ГУ ДФС у м. Києві внести до інтегрованої карти платника ФОП ОСОБА_1 та до інтегрованої автоматизованої інформаційної системи «Податковий блок» відомості про сплату податкового зобов`язання за І-й квартал 2014 року з єдиного податку у сумі 17 417,64 грн. відповідно до квитанції від 13.05.2014 № 62 відділення № 2 ПАТ «Старокиївський банк» на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2015 у справі № 826/3642/15, а також виключити відомості щодо нарахування будь-яких штрафних санкцій, у тому числі пені, які виникли внаслідок протиправного невнесення відомостей про сплату ФОП ОСОБА_1 податкового зобов`язання за І-й квартал 2014 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправною та скасовано податкову вимогу від 17.01.2018 № 8659-17;

- визнано протиправним та скасовано рішення про опис майна у податкову заставу від 17.01.2018 № 30551-17;

- зобов`язано відповідача внести до інтегрованої карти платника ФОП ОСОБА_1 відомості про сплату податкового зобов`язання за І-й квартал 2014 року з єдиного податку в сумі 17417,64 грн., відповідно до квитанції від 13.05.2014 № 62 відділення № 2 ПАТ «Старокиївський банк».

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем самостійно та у строки, установлені законодавством, було виконано покладені на нього зобов`язання зі сплати єдиного податку і твердження відповідача засновуються лише на тому, що кошти за відповідною квитанцією, які перераховані позивачем через відділення № 2 ПАТ «Старокиївський банк» до бюджету не надійшли.

Крім того, суд дійшов висновку, що відповідач з 2015 року так і не відкоригував дані ІКП щодо сплати позивачем податкового зобов`язання за І-й квартал 2014 року з єдиного податку в сумі 17417,64 грн., відповідно до квитанції від 13.05.2014 № 62 відділення № 2 ПАТ «Старокиївський банк», що призводить до подальшого порушення його прав, нарахування йому безпідставних санкцій і виникнення нових спосіб.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову, наводячи при цьому норми податкового законодавства та наполягаючи на тому, що сплата здійснених позивачем платежів фактично не відбулася з вини банку.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець (далі - ФОП ОСОБА_1 ) та перебуває на обліку в ГУ ДФС у м. Києві.

У 2014 році позивачем було сплачено єдиний податок шляхом перерахування коштів за квитанцією від 13.05.2014 № 62 у сумі 17417,64 грн. через відділення №2 ПАТ «Старокиївський банк».

Зазначені кошти не надійшли до бюджету з вини банку, у зв`язку з чим контролюючим податковим органом позивачу визначено заборгованість зі сплати відповідного внеску.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 червня 2015 року у справі № 826/3642/15, яка набрала законної сили, визнано протиправною та скасовано податкову вимогу ДПІ у Деснянському районі від 10.03.2015 № 2923-23, рішення від 10.03.2015 № 15/26-52-23-37 та рішення від 12.01.2015 № 10/26-52-17-05-38 і встановлено, що позивачем самостійно у встановлені строки сплачено суми узгодженого податкового зобов`язання з єдиного податку, що підтверджується копіями квитанцій від 06.02.2014 № 19, від 13.05.2014 № 62 та від 19.08.2014 № 10026/062.

За ІV квартал 2013 року позивачем сплачено податкове зобов`язання з єдиного податку в сумі 21965,90 грн., за І квартал 2014 року в сумі 17417,64 грн., за ІІ квартал 2014 року в сумі 26871,70 грн.

17.01.2018 відповаідачем складено податкову вимогу № 8659-17, якою на підставі даних автоматизованої системи обліку позивачу визначено заборгованість з єдиного податку з фізичних осіб у сумі 23923,19 грн.

Підставою для складання зазначеної вимоги стало те, що у 2014 році сплачена позивачем сума єдиного податку шляхом перерахування коштів за квитанцією від 13.05.2014 № 62 в розмірі 17417,64 грн. через відділення № 2 ПАТ «Старокиївський банк» не надійшла до бюджету.

Крім того, 17.01.2018 відповідачем прийнято рішення про опис майна у податкову заставу № 30551-17.

Не погоджуючись з вказаною вимогою та рішенням, позивач подав скаргу до ДФС України, рішенням ДФС України від 23.03.2018 № 4116/Н/99-99-17-01-14 скаргу позивача залишено без задоволення.

Позивач, вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України), Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція № 449).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частин другої, третьої статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

У частині другій, третій, четвертій статті 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Розділом VI Інструкції № 449 визначено порядок стягнення заборгованості з платників.

Пунктом 2 розділу VI Інструкції № 449 передбачено, що в разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

У пункті 3 розділу VI Інструкції № 449 закріплено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень (пункт 3 розділу VI Інструкції).

Відповідно до пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: перша частина - літера «Ю» (вимога до юридичної особи) або «Ф» (вимога до фізичної особи), друга частина - порядковий номер, третя частина - літера «У» (узгоджена вимога).

Позділом IV Інструкції № 449 визначено порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску.

Так, пунктом 5 розділу IV Інструкції № 449 регламентовано порядок обчислення і строки сплати єдиного внеску платниками, зазначеними у підпункті 3 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, які обрали спрощену систему оподаткування: 1) зазначена категорія платників самостійно для себе обчислює суму єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць, незалежно від отримання доходу (прибутку); 2) платники сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Пунктом 10 розділу IV Інструкції № 449 визначено, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється на підставі актів документальної перевірки правильності нарахування та сплати єдиного соціального внеску, звітності, що подається платниками до органу доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.

Відповідно до пункту 129.6 статті 129 ПК України за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що підставою для формування вимоги про сплату боргу з єдиного внеску є акти документальних перевірок, самостійні звіти платника про нарахування єдиного внеску та облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржувана позивачем у цій справі податкова вимога та відповідне рішення про опис майна в податкову заставу прийняті у зв`язку з нарахуванням податковим органом позивачу відповідних зобов`язань за даними ІКП, в якій міститься інформація про заборгованість позивача, відсутність якої установлена рішенням суду у справі № 826/3642/15, що набрало законної сили.

Крім того, в обґрунтування підстав виникнення спірної заборгованості податковий орган посилається на те, що сплачені позивачем кошти за квитанцією від 13.05.2014 № 62 у сумі 17417,64 грн., які були ним перераховані через відділення № 2 ПАТ «Старокиївський банк», до бюджету не надійшли.

Однак, виконання платником податкового обов`язку по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов`язання та його сплати, пов`язане саме з моментом подання в банк платіжного доручення на перерахування відповідних сум податкових зобов`язань, а ініціювання переказу вважається остаточно завершеним і за подальший переказ сум податкового зобов`язання відповідальність несе банк.

При цьому, обов`язок зі сплати відповідної суми податкового (грошового) зобов`язання слід визнати виконаним, незалежно від фактичного зарахування платежу до бюджетної системи України.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 30.10.2018 по справі № 824/997/16-а, від 03.04.2019 по справі № 826/573/18 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є обов`язковими для врахуванням апеляційним судом при розгляді даної справи.

Водночас, платник податків має матеріально-правовий інтерес у тому, щоб дані його інтегрованої картки правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом, реальну структуру податкових вигод та податкових зобов`язань, оскільки у випадку, коли неперерахування податку не є наслідком його винних дій, до нього не можуть бути застосовані штрафні санкції, пеня або пред`явлена вимога про повне перерахування податкових платежів.

Разом з тим, не зарахування до бюджету сплачених платником податку грошових зобов`язань з вини банку не є підставою для органів ДФС не виконувати свого обов`язку щодо забезпечення контролю за достовірністю та повнотою відображення інформації в інтегрованій картці платника податків.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 816/2042/16.

При цьому, судова колегія відзначає, що вищевказаним рішенням суду у справі № 826/3642/15, яке набрало законної сили, крім іншого, також установлено факт належного виконання позивачем покладених на нього зобов`язань зі сплати єдиного внеску при перерахуванні коштів за квитанцією від 13.05.2014 № 62 у сумі 17417,64 грн. шляхом подання відповідного платіжного доручення до банку.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апелянта про те, що сплата здійснених позивачем платежів фактично не відбулася з вини банку.

Враховуючи вищевикладене та перевіривши рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги, згідно з вимогами статті 308 КАС України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності податкової вимоги від 17.01.2018 № 8659-17 і рішення про опис майна у податкову заставу від 17.01.2018 № 30551-17 та необхідності зобов`язання відповідача внести до ІКП позивача відомості про сплату податкового зобов`язання за І-й квартал 2014 року з єдиного податку в сумі 17417,64 грн., відповідно до квитанції від 13.05.2014 № 62 відділення № 2 ПАТ «Старокиївський банк», з метою ефективного захисту та відновлення його порушеного права.

Посилання представника апелянта на практику Верховного Суду у справах №№ 810/5997/15, 826/14107/16 колегія суддів приймає до уваги, але зазначає, що судові рішення у вказаних справах ухвалені за інших обставин та щодо інших видів зобов`язань, зокрема за відсутності відповідного судового рішення, яке має преюдиціальне значення, та з приводу ПДВ і військового збору, а не єдиного податку.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2020 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 07 липня 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: