Справа № 120/1664/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2020-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 липня 2020 р. Справа № 120/1664/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2020 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнення із військової служби у запас Збройних Сил України та зобов`язання відповідача виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2018 року по 10 грудня 2019 року включно виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 10 вересня 2018 року, в сумі 227813,04 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що станом на день звільнення його з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини 10.09.2018 року, відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні, а саме не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2016-2018 роки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 10.09.2018. Такі обставини спонукали його в подальшому захищати свої права в суді. Позивач наголошує, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.11.2019 року у справі за № 120/3300/19-а зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 10.09.2018 року в сумі 4503,21 грн. Крім того, іншим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року у справі за № 120/3299/19-а відповідача зобов`язано нарахувати та виплати грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2018 роки в сумі 21382,62 грн. Вказані судові рішення набрали законної сили, однак відповідач свого обов`язку щодо здійснення повного розрахунку при звільненні не виконав. За таких обставин позивач вважає, що зі сторони відповідача має місце недотримання вимог статті 116 КЗпП України, за що на відповідача необхідно покласти відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, а саме стягнути середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 11 вересня 2018 року (наступного дня після звільнення) по 10 грудня 2019 року (дата ухвалення більш пізнього рішення суду по справі № 120/3299/19-а) в сумі 227813,04 грн. (середньоденний заробіток 499,59 грн. х 456 днів затримки виплати).

Ухвалою суду від 07.05.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

21.05.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. Зазначає, що у військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжити службу та отримати грошове забезпечення протягом відповідного часу. Як вказує відповідач, трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права. Таким чином відповідач стверджує, що оскільки при нарахуванні та виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України. З огляду на викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У своїй відповіді на відзив позивач вважає доводи відповідача безпідставними, а тому просить суд задовольнити його позов в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) за № 477 від 03.09.2018 майора ОСОБА_2 , заступника начальника відділу організації управління та взаємодії центру планування Командного центру Повітряних Сил Збройних Сил України, звільнено у запас за п.п. "к" п. 2 ч. 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно наступного наказу командира Військової частини НОМЕР_2 за № 172 від 07.09.2018 року, позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 10 вересня 2018 року, в тому числі і з грошового забезпечення при військовій частині НОМЕР_1 , якою позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення.

Як свідчать матеріали справи, під час звільнення з військової служби позивачу не було проведено нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Так, судом встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.11.2019 року у справі № 120/3300/19-а, яке набрало законної сили згідно постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2020 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 10.09.2018 року включно в сумі 4503,21 грн.

Відповідно до іншого рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року у справі № 120/3299/19-а, яке набрало законної сили згідно ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані у 2016 - 2018 роках календарні дні додаткової відпустки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 10 вересня 2018 року в сумі 21382,62 грн.

Як зазначає позивач, на всі його звернення до відповідача з приводу добровільного виконання даних судових рішень він отримував відмови, і станом на дату подачі цього позову відповідних грошових коштів він не отримував. Відтак позивач вважає, що оскільки рішення судів наразі набрали законної сили, і, відповідно, є підтвердженим факт не проведення із ним повного розрахунку при виключенні його зі списків особового складу військової частини, тому є підстави для того, щоб відповідач компенсував йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку статтей 116, 117 КЗпП України за період з 11.09.2018 року по дату ухвалення більш пізнього судового рішення 10.12.2019 року в сумі 227813,04 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України щодо проходження в Україні військової служби, регулюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Положеннями частини 4 статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

В силу приписів пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Слід зазначити, що вказаним Положенням № 1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

На відміну від зазначеного спеціального законодавства, Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, положення Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Разом з тим, відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

В свою чергу, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплат заробітної плати.

Вказана правова позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 2 статті 8 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, норми статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Таким чином на переконання суду відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Такі висновки суду сформовані в тому числі і з урахуванням правової позиції Верховного Суду, висловленої зокрема у постановах від 24 січня 2018 року у справі N 807/1502/15, від 27 червня 2018 року у справі N 810/1543/17, від 18.11.2019 року у справі № 0940/1532/18. Крім того, такої ж думку притримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у своїх постановах від 10.12.2019 року по справі № 560/2342/19, від 19.06.2019 року у справі № 120/579/19, від 19.05.2020 року по справі № 240/11214/19.

Отже, підсумовуючи викладене суд вважає, що у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до військової частини НОМЕР_1 відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки у строки, визначені в статті 116 КЗпП України, в тому числі і до дати постановлення більш пізнього судового рішення.

Як зазначено у частині 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи вищевикладені обставини суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки на апеляційне оскарження, визначені ст. 295 КАС України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Реквізити сторін:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ; АДРЕСА_2 ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович