Справа № 200/11820/19-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року справа №200/11820/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., секретаря судового засідання - Тішевського В.В., за участю представника позивача Онищенко І.В., представника відповідача Сенникова А.А., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 р. (повний текст рішення складено 19 лютого 2020 року у м. Слов`янськ) у справі № 200/11820/19-а (головуючий І інстанції суддя Давиденко Т.В.) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 3 жовтня 2019 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення від 20.09.2019 року № про визначення грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в загальній сумі 52922 грн. 19 коп., в тому числі за податковим зобов`язанням 42337 грн. 75 коп., за штрафними санкціями 10584 грн. 44 коп.;

- податкове повідомлення-рішення від 20.09.2019 року № про збільшення сум грошового зобов`язання за платежем військовий збір в загальній сумі 4410 грн. 18 коп., в тому числі за основним платежем 3528 грн. 14 коп., за штрафними санкціями 882 грн. 04 коп.;

- податкове повідомлення-рішення від 20.09.2019 року № про збільшення сум грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 459851 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням 367881 грн., за штрафними санкціями 91970 грн.

- вимогу від 19.09.2019 року № Ф- про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 53858 грн. 17 коп. та вирішити питання судових витрат (т. 1 а.с. 2-13).

Ухвалою від 22.01.2020 року позовні вимоги роз`єднані в самостійні провадження, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.09.2019 року № про збільшення сум грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 459851 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням 367881 грн., за штрафними санкціями 91970 грн. виділені у самостійне провадження, справі присвоєний номер 200/11820/19-а (т. 2 а.с. 6).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 200/11820/19-а адміністративний позов задоволено.

Податкове повідомлення рішення Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області від 20.09.2019 року № про збільшення Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 459851 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням в сумі 367881 грн., за штрафними санкціями в сумі 91970 грн. визнано протиправним та скасовано.

Вирішено питання судових витрат (т. 2 а.с. 39-45).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що за результатами перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2018 року складено акт від 02.09.2019 року, яким встановлено порушення, у тому числі п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України та на підставі зазначеного акту було прийнято спірне податкове повідомлення-рішення.

Апелянт вважає доведеним факт відсутності здійснення господарської операції позивача з контрагентами ТОВ «ІЗОЛЕНЕНЕРГОТРЕЙД», ТОВ «ФЛЕСКО-ПРО», ТОВ «ТАИФ ПЛЮС», ТОВ «ПОЛІМЕРНА ІЗОЛЯЦІЯ», оскільки на виконання умов договору № 98 від 25.08.2016 року між позивачем та ТОВ «ІЗОЛЕНЕНЕРГОТРЕЙД» не проводились розрахунки за відвантажений товар, згідно бази даних AIC «Податковий блок» остання податкова декларація з податку на додану вартість подана до Ірпінського відділення за вересень 2017 року, згідно даних ЄРПН та аналізу зареєстрованих податкових накладних у листопаді 2016 року та зареєстрованих ним на адресу контрагентів-покупців у даному періоді не підтверджується фактом реального походження цих товарів у попередніх ланках ланцюга його продажу, встановлено відсутність підприємства та його посадових осіб за вказаною адресою.

Згідно податкових накладних товар нібито придбаний у ТОВ «ІЗОЛЕНЕНЕРГОТРЕЙД» реалізовано ТОВ «ПОЛІМЕРНА ІЗОЛЯЦІЯ» у жовтні 2017 року за договором поставки від 13.10.2017 року № 13/10-17. З огляду на те, що зазначений товар не мав реального походження у попередніх ланках ланцюга продажу, реальність його продажу не відбулась.

Щодо договору поставки від 01.08.2018 року, то відповідач зазначає, що простежується здійснення позивачем не «типової операції», з придбанням товарів не пов`язаних з провадженням фінансово-господарської діяльності.

Щодо господарської операції позивача на підставі договору поставки від 29.09.2017 року з ТОВ «ТАІФ ПЛЮС», то розрахунки між суб`єктами господарювання за відвантажений товар не проводились.

Також, відповідач зазначає, що на дату перевірки є кредиторська заборгованість за розрахунками з ТОВ «ФЛЕКСО ПРО».

Таким чином апелянт вважає, що по ТОВ «ФЛЕКСО ПРО», ТОВ «ТАІФ ПЛЮС», ТОВ «ПОЛІМЕРНА ІЗОЛЯЦІЯ», ТОВ «ІЗОЛЕНЕНЕРГОТРЕЙД» не підтверджено реальність придбання ТМЦ у контрагентів-постачальників та в подальшому їх реалізація контрагентам-покупцям за листопад 2016, вересень 2017 року, серпень 2018 року, серед яких платник ФОП ОСОБА_1 .

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований в якості фізичної особи підприємця, включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (ІПН НОМЕР_1 ), місце проживання фізичної особи-підприємця: АДРЕСА_1 , перебуває на обліку як платник податків у Слов`янсько-Лиманському управлінні Державної податкової служби у Донецькій області (т.1 а.с. 14-15).

З 05.08.2019 року по 23.08.2019 року Головним управлінням ДПС у Донецькій області проведена документальна позапланова невиїзна перевірка підприємницької діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 01.01.2011 року по 31.12.2018 року, за результатами якої складений акт від 02.09.2019 року № 6/05-99-13-02-17/ (т. 1 а.с. 16 - 78).

Під час перевірки податковим органом вказано на факти порушення ФОП ОСОБА_1 вимог чинного законодавства, в тому числі, пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України: завищена сума податкового кредиту на загальну суму 367881 грн., у тому числі за листопад 2016 року на суму 61740 грн., за вересень 2017 року - на суму 135141 грн., за серпень 2018 року - на суму 171000 грн., та занижена сума податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету всього на суму 367881 грн.,у тому числі за листопад 2016 року - на суму 61740 грн., за вересень 2017 року - на суму 135141 грн., за серпень 2018 року - на суму 171000 грн.

На підставі акту перевірки ГУ ДПС у Донецькій області прийняте податкове повідомлення рішення від 20.09.2019 року № про збільшення податкового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 459851 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням 367881 грн., за штрафними санкціями 91970 грн. (т. 1 а.с. 83).

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій відповідача щодо прийняття податкового повідомлення-рішення від 20.09.2019 року № про збільшення сум грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 459851 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням 367881 грн., за штрафними санкціями 91970 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За п. 15.1. Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 16.1.2 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України окреслено, що платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків.

На платника податків згідно п.п.16.1.4 п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України покладений обов`язок сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За унормуванням пп. 14.1.36. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (пп. 14.1.191. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Приписами пп. 14.1.202 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України обумовлено, що продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

За нормою п.п. а п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

За змістом п. 186.1 статті 186 Податкового кодексу України місцем постачання товарів є:

а) фактичне місцезнаходження товарів на момент їх постачання (крім випадків, передбачених у підпунктах "б" і "в" цього пункту);

б) місце, де товари перебувають на час початку їх перевезення або пересилання, у разі якщо товари перевозяться або пересилаються продавцем, покупцем чи третьою особою;

в) місце, де провадиться складання, монтаж чи встановлення, у разі якщо товари складаються, монтуються або встановлюються (з випробуванням чи без нього) продавцем або від його імені.

Унормуванням п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту за приписами п.п. а п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За визначенням п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Датою віднесення сум до податкового кредиту замовника з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом положень п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, податковий кредит - це елемент розрахунку суми податку на додану вартість, яку має сплатити платник до бюджету. Це по суті розмір податку на додану вартість, що був оплачений платником податку на додану вартість на користь своїх контрагентів-інших платників податку на додану вартість, з приводу якої в останніх вже виник обов`язок щодо сплати відповідної суми податку до бюджету.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, згідно із п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.2 встановлено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Відповідно до положень п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з п. 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п. 200-1.3 ст. 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п. 200-1.3 ст. 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Платник податку відповідно до п. 200.6 ст. 200 Податкового кодексу України може прийняти самостійно рішення про зарахування в повному обсязі належної йому суми бюджетного відшкодування або її частини у зменшення податкових зобов`язань з цього податку, що виникли протягом наступних звітних (податкових) періодів, за наявності умов, передбачених пунктом 200.4 цієї статті. Зазначене рішення відображається платником податку у податковій декларації, яку він подає за результатами звітного (податкового) періоду, в якому виникає право на подання заяви про отримання бюджетного відшкодування згідно з нормами цієї статті. У разі прийняття такого рішення зазначена сума не враховується при розрахунку сум бюджетного відшкодування наступних звітних (податкових) періодів.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України).

Статтею 44 Податкового кодексу України визначені вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, відповідно до п.44.1 якої для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі Закон № 996).

За ст. 1 Закону № 996 бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

За визначенням ч. 2 ст. 3 Закону № 996 бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 1 статі 9 Закону № 996 передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Приписами пунктів 1.2, 2.1, 2.2, 2.15 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року (далі Положення № 88), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 встановлено, що господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи). Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, 25.08.2016 року між ТОВ Ізоленерготрейд (постачальник) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) укладений договір поставки № 98, за умовами якого постачальник зобов`язаний передати у власність покупцю товари, а покупець зобов`язаний прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату (т. 1 а.с. 86-91).

Виконання умов договору підтверджується видатковими накладними від 30.08.2016 року № РН-0000068, рахунками - фактури від 25.08.2016 № СФ-0000076, від 27.09.2016 року № РН-0000098, від 27.09.2016 року № СФ-0000104, від 31.10.2016 року № РН-0000142, від 31.10.2016 року № СФ-0000154, від 25.11.2016 року № РН-0000154, від 21.11.2016 року № СФ-0000166, специфікаціями на поставку продукції від 25.08.2016 року № 1, від 27.09.2016 року № 2, від 31.10.2016 року № 3, від 21.11.2016 року № 4 (т. 1 - а.с. 92-99, 104-108).

Переміщення товарів підтверджене товарно транспортними накладними від 30.10.2016 року № 25, від 25.11.2016 року № 53, від 31.10.2016 року № 42, від 27.09.2016 року № 34 (т. 1 а.с.100-103).

Придбаний товар встановлений на автомобілі, що підтверджується актом списання від 30.08.2016 року № СпТ-00013 (т. 1 а.с.113).

ТОВ Ізоленерготрейд надало ФОП ОСОБА_1 податкову накладну від 25.11.2016 року № 217 на загальну суму 370442 грн. 46 коп., в тому числі ПДВ в сумі 61740 грн. 41 коп., № 107 на загальну суму 200016 грн., в тому числі ПДВ в сумі 33336 грн., № 159 нс загальну суму 144610 грн. 50 коп., в тому числі ПДВ в сумі 24101 грн. 75 коп., № 193 на суму 300009 грн. 60 коп., в тому числі ПДВ в сумі 50001 грн. 60 коп.

13.10.2017 року між ТОВ Полімерна ізоляція (покупець) та ФОП ОСОБА_1 (постачальник) укладений договір поставки № 13/10-17, за умовами якого постачальник зобов`язується виконати поставку товару, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його (т. 1 а.с.114-115).

На виконання умов договору ФОП ОСОБА_1 виписав видаткові накладні від 13.10.2017 року № РН-00008, рахунок-фактуру від 13.10.2017 № СФ-008956, від 13.10.2017 року № РН-0000003, рахунок-фактуру від 13.10.2017 року № СФ-0000719, специфікації до договору на поставку продукції від 13.10.2017 року № 1, від 13.10.2017 року № (т. 1 а.с. 116-119, 122 - 123).

Переміщення товару підтверджене товарно транспортними накладними від 13.10.2017 року № 13/10-1, від 13.10.2017 року № 13/10-2 (т. 1 а.с. 120-121).

01.08.2018 року між ТОВ Полімерна ізоляція (постачальник) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) укладений договір поставки № 010818, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити електротехнічне обладнання: полімерні ізолятори, обмежувачі перенапруги, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його (т. 1 а.с. 124-126).

Виконання умов договору підтверджене видатковими накладними від 27.08.2018 року № РН-0000271, від 28.08.2018 року № РН-0000272, від 29.08.2018 року № РН-0000273, від 30.08.2018 року № РН-0000274, рахунками - фактури від 27.08.2018 року № СФ-000273, специфікації від 01.08.2018 року № 1 (т. 1 а.с.127-131).

В рахунок оплати за отриманий товар ФОП ОСОБА_1 на адресу ТОВ Полімерна ізоляція сплачені грошові кошти на загальну суму 133380 грн., в тому числі ПДВ в сумі 22230 грн., що підтверджене платіжним доручення від 18.09.2018 року № 616 згідно рахунку від 27.08.2018 р. № 273 (т. 1 а.с. 133 - 134).

ТОВ Полімерна ізоляція виписало ФОП ОСОБА_2 Р ОСОБА_3 податкові накладні № 439 на суму 271845 грн., в тому числі ПДВ в сумі 45307 грн. 50 коп., № 451 на суму 254782 грн. 50 коп., в тому числі ПДВ в сумі 42463 грн. 75 коп., № 453 на суму 254782 грн. 50 коп., в тому числі ПДВ в сумі 42463 грн. 75 коп., № 471 на суму 244591 грн. 20 коп., в тому числі ПДВ в сумі 40765 грн. 20 коп.

31.01.2019 року між ТОВ Багатопрофільне підприємство «Ізоляція (покупець) та ФОП ОСОБА_1 (продавець) укладений договір купівлі-продажу № 310119/1, за умовами якого продавець передає товар у власність, а покупець приймає і оплачує товар (т. 1 а.с. 135-136).

Виконання умов договору підтверджене видатковими накладними від 19.03.2019 року № РН-0000001, від 20.03.2019 року № РН-0000002, від 22.03.2019 року № РН-0000003, від 22.03.2019 року № РН-0000004, від 22.03.2019 року № РН-0000005, від 01.04.2019 року № РН-0000006, від 01.04.2019 року № РН-0000007, специфікаціями від 18.03.2019 року № 1 (т. 1 а.с. 137-143).

Переміщення товару підтверджене товарно транспортними накладними від 19.03.2019 року № 1903/1, від 20.03.2019 року № 2003/1, від 22.03.2019 року № 2203/1, від 22.03.2019 року № 2203/2, від 22.03.2019 року № 2203/3, від 01.04.2019 року № 0104/1, від 01.04.2019 року № 0104/2 (т. 1 а.с. 144-150).

Оплата ТМЦ підтверджена платіжним дорученням від 02.05.2019 року № 336 (т. 1 а.с. 152).

29.09.2017 року між ТОВ ТАІФ ПЛЮС (постачальник) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) укладений договір поставки № 29/09/2017, за умовами якого постачальник зобов`язується передати у зумовлені строки товар, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (т. 1 а.с. 153-155).

Виконання умов договору підтверджується видатковими накладними від 30.09.2017 року № РН-0000002, від 30.09.2017 року № РН-0000004, рахунками-фактура від 30.09.2017 року № СФ-0000002, від 30.09.2017 року № СФ-0000004. (т. 1 а.с. 156-159).

Переміщення товару підтверджене товарно транспортними накладними від 30.09.2017 року № 216, від 30.09.2017 року № 217 (т. 1 а.с. 160-161).

За договором від 09.10.2017 року № 09/10/17-1 ТОВ «ТАІФ ПЛЮС» відступило ТОВ «ЛІМІАРД ГРУП» право вимоги за договором поставки від 29.09.2017 року № 29/09/2017, що підтверджується листом ТОВ «ТАІФ ПЛЮС» від 09.10.2017 року № 2018, актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.10.2017 року, розрахунки з ТОВ «ЛІМІАРД ГРУП» підтверджені платіжним дорученням від 10.10.2017 року № 471 (т. 1 а.с. 162 - 166).

На виконання умов договору «ТАІФ ПЛЮС» на адресу ФОП ОСОБА_1 виписало податкові накладні від 30.09.2017 року № 2 на суму 100247 грн. 50 коп., в тому числі ПДВ в сумі 16707 грн. 92 коп., від 30.09.2017 року № 4 на суму 180369 грн. 76 коп., в тому числі ПДВ в сумі 30061 грн. 63 коп.

30.09.2017 року між ТОВ ФЛЕКСО ПРО (продавець) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) укладений договір поставки № 30/09/17-1, за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується належним чином прийняти і оплатити товар (т. 1 а.с.168-170).

Виконання умов договору підтверджується видатковою накладною від 30.09.2017 року № 2, товарно транспортною накладною від 30.09.2017 року № 215, рахунком на оплату від 30.09.2017 року № 2.

Згідно договору від 09.10.2017 року № 09/10/17 ТОВ ФЛЕКСО ПРО відступило ТОВ «ЛІМІАРД ГРУП» право вимоги за договором поставки від 30.10.2019 року № 30/09/17-1, що підтверджується листом ТОВ ФЛЕКСО ПРО від 09.10.2017 року № 815, актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.10.2017 року, актом списання від 30.09.2017 року № СпТ-00004 (т. 1 а.с.177).

ТОВ ФЛЕКСО ПРО виписало ФОП ОСОБА_1 податкову накладну від 30.09.2017 року № 2 на суму 530225 грн., в тому числі ПДВ в сумі 88370 грн. 83коп.

Станом на час розгляду справи оплата за ТМЦ не здійснена.

Як зазначено в акті перевірки, розрахунки між суб`єктами господарювання за відвантажений товар (надані роботи, послуги) не проводились, на дату перевірки є кредиторська заборгованість за розрахунками з ТОВ «ФЛЕКСО ПРО».

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що між позивачем та його контрагентами виконані господарські операції з поставки товарів, дії останніх спрямовані на реальне настання правових наслідків. Належних доказів, що вони вчинялися в цілях заниження об`єкта оподаткування, несплати податків, в матеріалах справи відсутні.

Статтею 61 Конституції України закріплений індивідуальний характер юридичної відповідальності особи, тобто, до відповідальності повинен бути притягнений правопорушник та притягнення до відповідальності добросовісного платника податків суперечить конституційним нормам та нормам чинного законодавства.

Податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу, відсутність за юридичною адресою на момент звірки тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 № К/9901/873/18.

Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Частиною першою статті 9 Конституції України окреслено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив:

«70. І, нарешті, що стосується зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ, Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

71. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1».

Аналогічна позиція викладена у рішенні Верховного Суду України, який у постанові від 11 грудня 2007 року (справа № 21-1376во06) дійшов висновку, що «у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника податку на додану вартість права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

Відповідна позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 21-4953а15.

Позивачем були надані належним чином оформлені документи, передбачені законодавством про податки та збори, відповідач, навпаки, не надав належних та допустимих доказів порушення позивачем діючого податкового законодавства України щодо не підтвердження здійснення господарських операцій, у зв`язку з придбанням товару за договорами, укладеними з контрагентами.

Відповідач не зазначив у акті перевірки та не надав суду доказів, які б свідчили про нікчемність правочинів - договорів укладених позивачем із контрагентом.

Вказані правочини не визнавалися недійсними у судовому порядку.

Інформація з баз даних АІС «Податковий блок» та податкова інформація щодо контрагентів позивача, на яку посилався відповідач, є неприйнятною, оскільки не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального закону. Крім того, податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від перебування його контрагента за юридичною адресою, дотримання ним податкової дисципліни та правильності ведення податкового або бухгалтерського обліку.

Аналогічна правова позиція міститься у численних судових рішеннях Верховного Суду, в тому числі постановах від 06.02.2018 року у справі № 816/166/15-а (№ К/9901/8403/18), від 27.03.2018 року у справі № 816/809/17.

При цьому, суд враховує, що товарно - транспортна накладна не є обов`язковим документом у господарських операціях з поставки чи купівлі-продажу товарів, проте є обов`язковою для договорів перевезення. Відсутність товарно - транспортних накладних, а також недоліки в їх заповненні, які фактично унеможливлюють встановлення основних параметрів щодо перевезення (часу, маси, дані щодо навантаження, розвантаження) ставить під сумнів фактичне переміщення таких товарів у просторі, а у разі наявності й інших доказів та встановлених обставин, наприклад щодо відсутності матеріальних, зокрема транспортних засобів та трудових ресурсів у господарюючих суб`єктів для здійснення відповідної діяльності, в тому числі і транспортування товару, свідчить на користь висновку про відсутність реальних поставок товару, а відповідно і про безпідставність формування даних податкового обліку за такими операціями.

Крім того, певні дефекти в оформленні документів не позбавляють можливості ідентифікувати господарську операцію, обсяг товару, його вартість, тощо, і не повинні розглядатися як підстави для позбавлення платника податків права на формування податкового кредиту у разі реального здійснених господарських операцій.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду від 28.10.2013 року в справі К/9991/8144/12 (справа № 2а/0570/17166/2011).

Суд апеляційної інстанції вказує на те, що вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що податкове повідомлення-рішення від 20.09.2019 року № про збільшення податкового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 459851 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням 367881 грн., за штрафними санкціями 91970 грн. є протиправним.

Відповідно, позовні вимоги позивача в частині визнання зазначеного повідомлення-рішення неправомірним та його скасування підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 205, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 р. - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 р. у справі № 200/11820/19-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повне судове рішення складено 9 липня 2020 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко