Справа № 480/2924/19
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 р. Справа № 480/2924/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Чалого І.С. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (суддя Кравченко Є.Д.; м. Суми) на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.09.2019 року по справі № 480/2924/19

за позовом ОСОБА_1

до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області

про стягнення середнього грошового забезпечення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області (далі також - відповідач, Ліквідаційна комісія УМВСУ в Сумській області) в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь середнє грошове забезпечення за затримку повного розрахунку при звільненні у розмірі 62 237,40 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.01.2018 наказом за підписом голови Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області від 10.09.2018 № 5 о/с «По особовому складу» позивач був остаточно звільнений з органів МВС. Дата звільнення внесена до наказу на підставі рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.04.2018 по справі № 818/297/18. Позивач стверджує, що при його звільненні відповідачем не було проведено з позивачем повного розрахунку, а саме: не було сплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди з 24.10.2013 до 12.01.2018 у розмірі 13 793, 75 грн., що підтверджується рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23.04.2019, справа № 480/203/19, яке набрало законної сили 04.06.2019. Позивач зазначає, що фактично остаточний розрахунок відповідач провів 30.07.2019, перерахувавши на картковий рахунок ОСОБА_1 кошти в сумі 13 793, 75 грн. Посилаючись на статті 116, 117 Кодексу законів про працю України, якими передбачено відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 вважає, що відповідач повинен сплатити на його користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 12.01.2018 по 30.07.2019, яке згідно розрахунків позивача складає 62 237, 40 грн.

Відповідач подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечував та зазначив, що підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до статті 117 КЗпП, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти, а саме: порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника (підприємства). Між ОСОБА_1 та ліквідаційною комісією УМВС України в Сумській області у справі № 480/203/19 розглядався спір, яким встановлено право (належність) позивача на компенсаційні виплати, а саме компенсації за невикористані відпустки. На думку відповідача, положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. За таких обставин, за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних ОСОБА_1 сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України є безпідставним.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права, без урахування висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 22.02.2012 по справі № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу; висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 22.01.2014 по справі № 6-159цс13, на які посилався позивач, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 480/2924/19 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що саме з вини роботодавця - відповідача у справі, позивач був позбавлений можливості отримати належні йому кошти у строки визначені ст. 116 КЗпП України, що в силу приписів ст. 117 КЗпП України є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності шляхом виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді міліціонера оперативного взводу РМОП "Беркут", підпорядкованої Управлінню Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області.

Наказом УМВС України від 12.01.2018 № 2о/с із змінами, внесеними наказом Ліківідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області від 10.09.2018 № 5о/с, ОСОБА_1 звільнено з 12.01.2018 (а.с. 6).

Вважаючи, що в день звільнення відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23.04.2019 у справі № 480/203/19, яке набрало законної сили 04.06.2019, позовну заяву ОСОБА_1 до ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області про стягнення середнього грошового забезпечення, компенсацію за невикористані щорічні відпустки задоволено частково. Стягнуто з ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки за період з 24.10.2013 по 12.01.2018 у розмірі 13793 грн. 75 коп. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено (а.с. 9-12).

30.07.2019 Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області виконала рішення суду у повному обсязі, перерахувавши стягнену суму компенсації за невикористані відпустки на банківський рахунок ОСОБА_1 (а.с. 13).

Вважаючи, що остаточний розрахунок з позивачем проведено несвоєчасно, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом про стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.01.2018 по 30.07.2019 у сумі 62 237,40 грн.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з таких підстав.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст. 94 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію" порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 94 Закону України "Про Національну поліцію", постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, наказом МВС України від 06.04.2016 №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.

Однак вказаним Порядком не передбачено правил виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд у постанові від 06.06.2018 року у справі № 803/1105/16 (провадження № К/9901/11863/18) також наголосив на правомірності посилання судів попередніх інстанцій в аналогічних правовідносинах на норми трудового законодавства, вказавши, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Судовим рішенням у справі № 480/203/19, яке набрало законної сили, встановлено право (належність) ОСОБА_1 на компенсаційні виплати, а саме грошову компенсацію за невикористані відпустки за період вимушеного прогулу з 24.10.2013 по 12.01.2018 у розмірі 13793 грн. 75 коп.

Матеріали справи свідчать, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.04.2019 у справі № 480/203/19, було виконано відповідачем 30.07.2019 шляхом перерахування на рахунок позивача суми грошової компенсації, за виключенням податків і зборів, у розмірі 11 103,96 грн. (а.с. 13).

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем проведено 30.07.2019, тобто із затримкою на 564 календарних днів з дати звільнення позивача - 12.01.2018.

З приводу висновків суду першої інстанції про те, що ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену статтею 117 КЗпП України компенсацію.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі 821/1083/17. Також у вказаному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України. Отже, немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних ОСОБА_1 сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП є безпідставним.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на отримання компенсації у відповідності до частини 2 статті 117 КЗпП України за період з моменту звільнення і до проведення з ним фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з наявною в матеріалах справи довідки про доходи позивача № 11/103 від 10.06.2020, позивачу за період проходження служби було нараховано грошове забезпечення за останні два місяці перед звільненням: за серпень 2013 року 4126,77 грн., за вересень 2013 року 2494,24 грн.

Середньоденне грошове забезпечення позивача за останні 2 місяці перед звільненням складає 110,35 грн. (6621,01 грн. / 60 днів).

З огляду на викладене, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислена в повному обсязі за період з 13.01.2018 року (наступний день після звільнення) по 30.07.2019 року (день фактичного розрахунку) (564 днів) складає 62237 грн. 40 коп. грн. (110,35 грн. х 564 днів).

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Позицію щодо правомірності застосування судом до спірних правовідносин принципу співмірності під час розрахунку загального розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, було висловлено касаційною інстанцією в постанові Верховного суду від 24.07.2019 по справі №805/3167/18-а адміністративне провадження №К/9901/9908/19.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 вказала, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Колегія суддів зазначає, що частина компенсації за невикористані відпустки, яка припадає на кожен місяць року, в якому надається відпустка, в даному випадку за період з 24.10.2013 по 12.01.2018, в порівнянні із середньомісячним грошовим забезпеченням позивача ( 3310,51 грн), складає: у грошовому виразі - 275,90 грн. (13793,75:50 місяців), у процентному виразі- 2 % (275,90 грн:13793,75 х100).

Таким чином, враховуючи наявність спору між позивачем та роботодавцем з приводу належних до виплати працівникові сум на день звільнення, принцип співмірності між розміром недоплаченої суми (13793,75 грн.) та розміром суми середнього заробітку за час затримки розрахунку (62237,40 грн.), істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо їх виплати, зокрема, після вирішення спору (між набранням законної сили судового рішення і фактичної виплати пройшло майже 2 місяці), колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку та стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, яка буде співмірною з урахуванням усіх обставин справи та становитиме 1 244, 75 грн. ( 2 % від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.09.2019 по справі № 480/2924/19 - скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області (40021, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, буд.23, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 1 244 (одна тисяча двісті сорок чотири) грн. 75 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий Т.С. Перцова