Справа № 460/617/20
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2020-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/617/20 пров. № А/857/4545/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року (головуючого судді Зозулі Д.П. ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Рівне повний текст рішення складено 18.03.2020) у справі №460/617/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04.02.2020 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в якому просить зобов`язати відповідача скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії та призначити і виплачувати пенсію зі зниженням пенсійного віку на 6 років, як потерпілій від аварії на Чорнобильській АЕС, категорії 3, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 12.07.2019.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), а також відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №460/617/20 та ухвалою суду від 22.05.2020 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянкою України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) (аркуш справи 8).

Згідно із записів трудової книжки БТ- НОМЕР_2 № 9439695, в період з 23.07.1984 по 23.09.1987 позивачка працювала у Полтавському турбомеханічному заводі імені 60-річчя Радянської України (аркуш справи 12).

Відповідно до довідки про періоди проживання на забрудненій території, виданою Балаховицькою сільською радою Володимирецького району №610 від 25.06.2019, ОСОБА_1 дійсно проживала на території Балаховицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області, з 09.11.1987 до 10.01.1990 в с. Балаховичі, та з 10.01.1990 по 26.11.1993 в с. Острів. Підстава: погосподарська книга 1991-1995рр. № 4, особовий рахунок № 96 (аркуш справи 14).

16.07.2019 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком (аркуш справи 9).

Згідно листа від 07.10.2019 № 23/03.3 відділ з питань призначення та перерахунку пенсій № 2 повідомив ОСОБА_1 на її звернення за призначенням пенсії, що факт постійного проживання на території гарантованого добровільного відселенім становить 6 років 0 місяць 18 днів. Оскільки відсутня первинна величина зниження пенсійного віку, а саме з 26.04.1986 по 31.07.1986, то право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку по ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вона набуде після досягнення 57 років (аркуш справи 11).

До матеріалів справи відповідачем приєднано лист від 11.02.2020 № 65/02.4, яким повідомлено позивачку, що рішення, в тексті якого зазначено, що факт постійного проживання на території гарантованого добровільного відселенім становить 5 років 1 місяць 23 дні та первинна величина зниження пенсійного віку, а саме з 26.04.1986 по 31.07.1986, то право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку по ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» набудете після досягнення 58 років, вважати недійсним.

Не погоджуючись з діями відповідача в частині не призначення пенсії за віком, із зниженням пенсійного віку згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та вважаючи протиправним рішення відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовив в призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.03.2003, який набрав чинності 01.01.2004 (далі - Закон №1058-ІV) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Пунктом 13 Перехідних положень Закону №1058-ІV передбачено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796-XII від 28.02.1991).

Згідно із статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796-XII), особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону №796-XII - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.

При цьому, особам, які додатково проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.

Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі №565/1829/17, від 26.09.2018 у справі №205/4589/16-а та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 01 січня 1993 року, необхідно пов`язувати з моментом аварії, а саме вказаний період проживання слід обраховувати з 26.04.1986 по 01.01.1993. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на ЧАЕС.

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, с. Балаховичі, с. Острів, Володимирецького району Рівненської області відносяться до зони гарантованого добровільного відселення.

Так, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком, із зниженням пенсійного віку, згідно із статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначає, що нею подано всі необхідні документи для призначення вказаної пенсії. Крім того, зазначає, що в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС та до 31.07.1986 працювала у Полтаві. Однак, приїздила до мами в село Балаховичі, оскільки в цей період було дуже багато свят.

На підтвердження вказаних обставин позивачка долучила складений акт двох мешканців с. Балаговичі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зазначили, що позивачка проживала у селі, оскільки на той час було багато вихідних, що підтверджується календарем за 1986 рік (аркуш справи 18).

Натомість, відповідач звертає увагу, що з моменту аварії по 31.07.1986 вона не могла постійно проживати або працювати в зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки постійно проживала та працювала у Полтаві. А тому право на призначення пенсії позивачка набуде у 57 років.

З цього приводу колегія суддів вказує наступне.

Підпунктом 5 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок) зазначено, документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Так, згідно із записів трудової книжки БТ-I № 9439695, в період з 23.07.1984 по 23.09.1987 позивачка працювала у Полтавському турбомеханічному заводі імені 60-річчя Радянської України.

Згідно з довідкою про періоди проживання на забрудненій території, виданою Балаховицькою сільською радою Володимирецького району №610 від 25.06.2019, ОСОБА_1 дійсно проживала на території Балаховицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області, з 09.11.1987 до 10.01.1990 в с. Балаховичі, та з 10.01.1990 по 26.11.1993 в с. Острів. Підстава: погосподарська книга 1991-1995рр. № 4, особовий рахунок № 96.

Таким чином, з аналізу долучених доказів встановлено, що позивачка постійно проживала на території Балаховицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області в с. Балаховичі та в с. Острів, в період з 09.11.1987 по 26.11.1993. Відтак, матеріалами справи підтверджено проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення 6 років 18 днів.

Водночас, копіями трудової книжки, довідки органів місцевого самоврядування, які долучені до матеріалів справи, не підтверджено період постійного проживання (роботи) позивачки на територіях радіоактивного забруднення, а саме з моменту аварії по 31 липня 1986 року. Відтак, додаткова початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки - до позивачки не застосовується.

Суд не заперечує тверджень, що дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення. Проте, враховуючи відсутність інших належних та допустимих доказів на підтвердження періоду постійного проживання (роботи) позивачки на територіях радіоактивного забруднення, в тому числі довідок органів місцевого самоврядування (підприємств, установ, організацій) не може бути підставою для призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону, як того вимагає Порядок.

Крім того, суду необхідно зазначити, що долучений до матеріалів справи акт про фактичне проживання ОСОБА_1 в с. Балаховичі від 27.01.2020 в силу КАС України не може розцінюватися як доказ проживання з моменту аварії на ЧАЕС та до 31.07.1986, як наслідок не може бути підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки інформація наведена у довідці громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , не підтверджена належними, допустимими та достовірними доказами.

Отже, час проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення до 1 січня 1993 року становить 6 років 18 днів, що є недостатнім для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону №796-XII від 28.02.1991, враховуючи, що докази проживання або постійної роботи у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період - відсутні. Натомість записи трудової книжки стверджують протилежне, що позивачка працювала у м. Полтава до 23.09.1987.

Водночас, необхідно звернути увагу на те, що частиною 3 статті 55 Закону №796-XII визначено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі Закон №1058-ІV), особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на день звернення до відповідача із заявою (16.07.2019) досягла віку 53 років. Натомість, норми статті 55 Закону №796-XII надають право на зменшенням пенсійного віку лише на 6 років. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 має право на зменшення пенсійного віку на 3 роки за повні 6 років проживання. Відтак, вона набуде право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку в 57 років (60 років - 3 роки).

Оскільки, на момент звернення до органу Пенсійного фонду позивач не досягла необхідного віку для призначення їй пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, то відповідно до вимог чинного законодавства України вона не набула права на призначення такої пенсії.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак довів правомірності свого рішення.

Доводи апелянта про те, що факти про період роботи, проживання на територіях радіоактивного забруднення не потребують доведення, так як вони підтверджуються посвідченнями встановленого зразка «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи», колегія суддів вважає безпідставними, оскільки таке посвідчення є документом, який лише підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими законом.

Водночас, питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій та їх вичерпний перелік визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, п. 2.1 якого чітко встановлено обов`язок громадянина, який постраждав внаслідок аварії на ЧАЕС та бажає щоб йому призначили пенсію зі зниженням пенсійного віку, надати територіальному органу Пенсійного фонду довідку про період (періоди) проживання (роботи) на територіях гарантованого добровільного відселення, видану органом місцевого самоврядування (підприємством, установою, організацією).

Отже, наявність у ОСОБА_1 посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи», на переконання колегії суддів, не звільняє її при зверненні із заявою про призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», від обов`язку надання повного переліку документів, визначеного вказаним Порядком, в тому числі довідки про період (періоди) проживання (роботи) на територіях гарантованого добровільного відселення, виданої органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).

Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 року у справі № 367/5041/17.

Доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до переоцінки досліджених судом доказів, та не дають підстав вважати, що цим судом невірно застосовано норми матеріального чи порушено норми процесуального права.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 29 січня 2020 року по справі № 572/245/17, від 16 травня 2019 року по справі №357/9973/16-а, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про правомірність рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зниженням пенсійного віку.

Суд не приймає доводи скаржника, які ґрунтуються на висновках касаційних судів, рішеннях Рівненського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 №460/863/20, від 20.03.2020 №460/963/20 оскільки правовідносини в цих справах та оскаржуваному рішенні суду не є однаковими.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі №460/617/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль