Справа № 826/17938/16
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року

м. Київ

справа №826/17938/16

адміністративне провадження №К/9901/23695/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Шевцової Н.В.,

суддів - Смоковича М.І., Уханенка С.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 826/17938/16

за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою Державної міграційної служби України

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого Пилипенко О.Є.

суддів: Межевича М.В., Шелест С.Б.,

УСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. У листопаді 2016 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - позивач, гр-н. РФ ОСОБА_1 ), звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), в якому просить:

1.1 визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 27 жовтня 2016 року № 545-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. РФ ОСОБА_1 ;

1.2 зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву гр-н. РФ ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства України.

2. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, залучено Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - третя особа, ГУ ДМС України в м. Києві).

3. На обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач залишив країну громадянської приналежності рятуючись від переслідувань з боку влади Російської Федерації та побоюючись стати жертвою переслідувань.

4. Відповідач та третя особа проти задоволення позовних вимог заперечували, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних у Державній міграційній службі України повноважень, з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

5. ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Москва, одружений, має трьох дітей віком до 18 років, які проживають у місті Москва; освіта - вища, за віросповіданням - православний; до України прибув у січні 2013 року, легально, скориставшись автомобільним транспортом. На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України перебував легально.

6. 14 квітня 2016 року гр-н. РФ ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 27, в якій зазначено, що останній був змушений покинути країну походження через політичне переслідування, яке здійснювалося відносно нього владою Російської Федерації та його активну участь у антиурядовій діяльності, а саме: участь у поодиноких пікетах та маршах, метою яких було висвітлення протиправної діяльності уряду, фальсифікації виборів президента Російської Федерації та анексії Криму.

7. За результатами розгляду вказаної заяви та вивченням матеріалів справи № 2016KYIV0027, 06 травня 2016 року управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві складено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а ГУ ДМС України в м. Києві прийнято наказ від 06 травня 2016 року № 286 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ».

8. Наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 06 липня 2016 року № 372 на підставі письмового подання головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в м. Києві Єфімова А.Г. від 06 липня 2016 року продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. РФ ОСОБА_1 до 06 серпня 2016 року.

9. Наказом ДМС України від 30 серпня 2016 року № 219 на підставі письмового подання Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства від 29 серпня 2016 року № 8.5/5401-16 продовжено строк прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр-н. РФ ОСОБА_1 , до 04 листопада 2016 року.

10. За результатами розгляду особової справи гр. РФ ОСОБА_1 № 2016KYIV0027, 04 серпня 2016 року ГУ ДМС України в м. Києві складено Висновок щодо визнання особи біженцем.

11. До особової справи гр-н. РФ ОСОБА_1 № 2016KYIV0027 заявником долучено матеріали, які підтверджують упередженість кримінального переслідування щодо заявника починаючи з 2011 року, і зв`язок цього переслідування з його політичною діяльністю.

12. В матеріалах особової справи позивача міститься довідка Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 01 серпня 2016 року № 12752, відповідно до якої, інформація, яка згідно зі статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI може перешкоджати отриманню статусу біженця або додаткового захисту в Україні гр-н. РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відсутня.

13. На відміну від рішень ГУ ДМС України в м. Києві, за результатами розгляду матеріалів особової справи гр-н. РФ ОСОБА_1 № 2016KYIV0027, 26 жовтня 2016 року ДМС України складено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14. 27 жовтня 2016 року ДМС України прийнято Рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 545-16, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15. Вказане рішення ДМС України мотивовано тим, що є серйозні підстави вважати, що гр. РФ ОСОБА_1 вчинив злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до особливо тяжких злочинів.

16. 14 листопада 2016 року гр-н. РФ ОСОБА_1 отримав від управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в м. Києві Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 263.

ІІІ. Рішення судів у цій справі та мотиви їхнього ухвалення

17. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

18. Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення ДМС України від 27 жовтня 2016 року № 545-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України. Стосовно іншої вимоги, то суд першої інстанції зазначив, що остання є похідною від розглянутої вище позовної вимоги, у задоволенні якої суд дійшов до висновку про відмову в її задоволенні, відтак, вимога про зобов`язання вчинити дії також задоволенню не підлягає.

19. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року та прийнято нову, якою позов задоволено.

19.1. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 27 жовтня 2016 року № 545-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр-н. РФ ОСОБА_1

19.2. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву гр-н. РФ ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства України.

20. Скасовуючи постанову суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обставини про наявність реальної загрози для позивача не були повно та всебічно досліджені, а тому рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 жовтня 2016 рок № 545-16 є необґрунтованим, а отже таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим заява позивача про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту підлягає повторному розгляду.

21.1. Додатково суд апеляційної інстанції звернув увагу, що гр-н. РФ ОСОБА_1 раніше не судимий, має позитивну характеристику з місця проживання, являється політичним активістом, який активно відстоює позицію України у звільненні Криму від окупації. Широко відомий в Україні та за її межами. Його політичні акції проти анексії Криму підтримали представники посольств Великобританії, Литви і ряду інших країн. Також вони висвітлювалися рядом українських та міжнародних ЗМІ і привертають увагу світової спільноти до відстоювання національних інтересів України.

ІV Касаційне оскарження

22. Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, представником відповідача подано до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, яку зареєстровано у суді 31 травня 2017 року.

23. У касаційній скарзі представник відповідача зазначає, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення із неправильним застосуванням норми матеріального права. Так представник відповідача погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для надання позивачам притулку в Україні, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

24. 26 червня 2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України у складі судді Рецебуринського Ю.Й. відкрито касаційне провадження та витребувано із Окружного адміністративного суду міста Києва справу № 826/17938/16.

25. 20 липня 2017 року справа № 826/17938/16 надійшла до Вищого адміністративного суду України.

26. Також до Вищого адміністративного суду України 21 липня 2017 року надійшло заперечення представника позивача на касаційну скаргу. В якому представник позивача спростовуючи доводи касаційної скарги просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

27. 15 лютого 2018 року на виконання вимог підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (набрав чинності 15 грудня 2017 року) касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

28. 15 лютого 2018 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад суду: головуючого суддю: Бевзенка В.М., суддів: Шарапу В.М., Данилевич Н.А.

29. 24 квітня 2020 року на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 24 квітня 2020 року № 659/0/78-20 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

30. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад суду: головуючого суддю - Шевцову Н.В., суддів -Смоковича М.І., Уханенка С.А.

V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування

31. Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

32. 08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до КАС України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".

33. За правилом пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" зазначеного Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

34. За наведених підстав касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.

35. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

36. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

37. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

38. Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

38.1 особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

39. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

40. Частиною сьомою статті 7 Закону № 3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

41. За змістом статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

41.1. У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

41.2. У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

42. Частиною шостою статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

43. Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

44. Виходячи зі змісту статті 10 Закону № 3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

45. Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

46. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

VІ Позиція Верховного Суду

47. Переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

48. Скасовуючи постанову суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обставини про наявність реальної загрози для позивача не були повно та всебічно досліджені, а тому рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 жовтня 2016 рок № 545-16 є необґрунтованим, а отже таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим заява позивача про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту підлягає повторному розгляду.

49. Верховний Суд зазначає, що при прийнятті рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, осіб, які вказують причину звернення переслідування владою через політичні погляди, передує всебічна оцінка та з`ясування обставин справи таких осіб, що полягають, насамперед у встановленні причинно-наслідкового зв`язку між наявністю певних порушень прав людини в країні громадянської належності та індивідуальною загрозою для їх життя чи свободи.

50. Як вбачається з дослідженого судом апеляційної інстанції протоколу співбесіди від 20 квітня 2016 року позивач на питання щодо застосування в країні громадянської належності психологічного насильства, зазначив, що ще в 2012 році на його адресу поступали неодноразово повідомлення з погрозами, а також до нього додому з`являлися люди, які представлялися співробітниками спецслужб та пропонували йому закінчити інформаційно-політичну роботу, а в разі відмови, на його підприємстві та у його сім`ї можуть бути великі проблеми; на питання щодо прибуття до України у 2013 році, а зі зверненням до міграційної служби лише в 2016 році, позивач зазначив, що останнім часом відносно нього та його сім`ї посилилося політичне переслідування у Російській Федерації; на питання в чому проявляється посилення політичного переслідування відносно нього та його родини у Російській Федерації, позивач вказав на про проведення показових обшуків у нього вдома, а також йому стало відомо що його оголосили в розшук, отримання погроз на адресу його редакції; на питання що йому загрожує у випадку повернення в Російську Федерацію наразі, позивач зазначив, що він боїться за своє життя, небезпеку якого чинять радикально налаштовані провладні громадські організації, що підтримали та підтримують окупацію Криму, а також незаконне кримінальне переслідування з боку політичної влади; на питання яка саме політична влада здійснює незаконне кримінальне переслідування відносного нього, позивач вказав на діючу владу в Російської Федерації;

50.1 в протоколі співбесіди від 21 липня 2016 року позивач на питання з приводу його кримінальної справи в країні громадянської належності, зазначив, що після ознайомлення в 2015 році адвокатом його батька з матеріалами справи, йому було повідомлено, що справа відносно нього сфабрикована та політично мотивована, що у справі суттєвих доказів його вини немає.

51. Також судом апеляційної інстанції встановлено, що у засобах масової інформації та зверненнях громадських організацій міститься однозначна інформація про неминучість переслідування ОСОБА_1 за статтею 280.1 «Публичные призывы к осуществлению действий, направленных на нарушение территориальной целостности Российской Федерации» Кримінального кодексу Російської Федерації через його політичну діяльність, пов`язану з Кримом, що неминуче призведе до неправомірного позбавлення волі та застосування тортур до останнього.

51.1. До особової справи гр-н. РФ ОСОБА_1 № 2016KYIV0027 заявником долучено матеріали, які підтверджують упередженість кримінального переслідування щодо заявника починаючи з 2011 року, і зв`язок цього переслідування з його політичною діяльністю.

51.2. В матеріалах особової справи позивача міститься довідка Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 01 серпня 2016 року № 12752, відповідно до якої, інформація, яка згідно зі статтею 6 Закону № 3671-VI може перешкоджати отриманню статусу біженця або додаткового захисту в Україні гр-н. РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відсутня.

52. Судом апеляційної інстанції також встановлено, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження можливої загрози його життю на території країни його походження, проте відповідачем не було надано належної оцінки даним доказам та поясненням.

53. Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, інформації з відкритих і незалежних джерел, в тому числі щодо загальної ситуації з правами людини в Російській Федерації, які узгоджуються з доводами позивача, суд апеляційної інстанції дійшов мотивованого висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через свою активну політичну діяльність, пов`язану з Кримом та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати його і надалі, у разі повернення до Російській Федерації.

54. Умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що передбачені статтею 6 Закону № 3671, судом апеляційної інстанції не встановлено.

55. За наведених обставин Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що гр-н. РФ ОСОБА_1 , потребує захисту в Україні, що свідчить про необгрунтованість оскаржуваних рішень ДМС про відмову в наданні йому відповідного статусу.

56. Верховний Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

57. Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, Верховний Суд надав відповідь на всі аргументи відповідача, наведені в касаційній скарзі, які мають значення для правильного вирішення справи.

58. Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

59. Ураховуючи вищенаведене, відповідно до частини першої статті 350 КАС України Верховний Суд уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки судом не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року в справі № 826/17938/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Н.В. Шевцова

Судді: М.І. Смокович

С.А. Уханенко