Справа № 826/13619/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 липня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом Київського квартирно-експлуатаційного управління до Солом"янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, за участю третьої особи: ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві;

- визнати незаконною та скасувати постанову про накладення штрафу на суму 10 200 грн від 16.08.2018 у виконавчому провадженні № 55926913.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2020 року позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано постанову Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 16.08.2018 ВП № 55926913 про накладення штрафу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Третя особа в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана постанова про накладення штрафу є правомірною.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що cтаршим державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження № 55926913 з примусового виконання виконавчого листа № 826/25369/15 виданого 10.08.2017 Окружним адміністративним судом міста Києва про зобов`язання Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України вирішити питання про надання достовірної, повної та точної інформації на запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 28.10.2015 згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Супровідним листом від 15.08.2018 № 303/25-4988 Київським квартирно-експлуатаційним управлінням, на виконання вимог постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2017 у справі №826/25369/15, направлено ОСОБА_1 списки військовослужбовців, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень за формою згідно з додатком 11 до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 №737 (далі - Інструкція).

Державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві в рамках виконавчого провадження ВП № 55926913 складено акт державного виконавця від 16.08.2018 в якому зазначено про те, що станом на 16.08.2018 рішення не виконано. Цього ж дня винесено постанову про накладення штрафу ВП № 55926913 якою за повторне невиконання рішення суду накладено на Київське квартирно-експлуатаційне управління штраф у розмірі 10 200 грн.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що станом на 16.08.2018, дату винесення оскаржуваної постанови позивачем рішення суду з примусового виконання якого відкрито виконавче провадження № 55926913 було виконано, а отже були відсутні правові підстав для накладення на позивача штрафу за його невиконання.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом частин п`ятої, шостої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Згідно частин першої-третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

Відповідно до частин першої, другої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що у разі повторного невиконання без поважних причин рішення суду, примусове виконання якого здійснюється у межах відкритого на підставі виконавчого листа виконавчого провадження, на боржника-юридичну особу накладається штраф у розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вірно встановив суд першої інстанції, приймаючи оскаржувану постанову, відповідач вказав про те, що позивачем повторно не виконано рішення суду у встановлений державним виконавцем строк, а саме не вирішено питання про надання достовірної, повної та точної інформації на запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 28.10.2015 згідне Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Таким чином, у межах даної справи слід встановити чи було станом на час винесення оскаржуваної постанови належним чином виконана постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2017 у справі № 826/25369/15, тобто чи було Київським квартирно-експлуатаційним управлінням Міністерства оборони України вирішено питання про надання достовірної, повної та точної інформації на запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 28.10.2015 згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Як встановлено судами у справі № 826/25369/15, 28 жовтня 2015 року позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати йому список осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень за формою згідно з додатком 11 до Інструкції.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що надавалося для огляду до суду першої інстанції, Київське квартирно - експлуатаційне управління Міністерства оборони України отримало запит позивача на отримання публічної інформації від 28.10.2015 року саме 30 жовтня 2015 року, про що свідчить відповідний підпис уповноваженої особи відповідача.

Однак, станом на 12 листопада 2015 року відповіді на свій запит позивач не отримував.

Зобов`язуючи Київське квартирно - експлуатаційне управління Міністерства оборони України вирішити питання про надання достовірної, повної та точної інформації на запит повача на отримання публічної інформації від 28.10.2015 згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації», Київський апеляційний адміністративний суд у постанові від 17 липня 2017 року по справі № 826/25369/15 вказав про те, що матеріали даної справи не містять належних та обґрунтованих доказів на підтвердження направлення на адресу позивача відповіді на запит від 28.10.2015 у строк, визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації», а тому відповідач, як розпорядник інформації, не виконав обов`язок із законодавчо передбачених підстав для надання позивачу запитуваної інформації, чим порушив право останнього на доступ до публічної інформації.

При цьому, слід відмітити, що у цьому рішенні апеляційного суду не визначалося конкретного виду інформації, яку має надати відповідач, а лише вказано, що ця інформація має бути достовірною, повною, точною і наданою згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Так, як вбачається з матеріалів справи, супровідним листом від 15.08.2018 №303/25-4988 на виконання вимог постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2017 у справі № 826/25369/15, позивачем направлено ОСОБА_1 списки військовослужбовців, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень за формою згідно з додатком 11 до Інструкції. Водночас, у даному списку позивачем були приховані відомості про прізвище, ім`я, по батькові військовослужбовців, окрім позивача.

ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні № 55926913, не заперечується факт отримання вказаного листа та списків військовослужбовців, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, проте з огляду на відсутність у відповідних списках даних про «військове звання, прізвище, ім`я, по батькові військовослужбовця та членів його сім`ї, які перебувають разом з ним на обліку» він вважає, що постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2017 у справі № 826/25369/15 не була виконана позивачем належним чином.

Вирішуючи питання правомірності ненадання позивачем ОСОБА_1 на виконання рішення суду у справі № 826/25369/15 відомостей про прізвище, ім`я, по батькові військовослужбовців у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень за формою згідно з додатком 11 до Інструкції, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно пункту 1 частини першої статті 6 цього Закону інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна інформація.

Відповідно до частин першої, другої статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.

Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

За змістом частини другої статті 21 Закону України «Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відповідно до частин першої статті 11 Закону України «Про інформацію», статті 1 Закон України «Про захист персональних даних» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Згідно частини другої статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Відповідно до частин першої-третьої статті 10 Закону України «Про захист персональних даних» використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону.

Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними.

Використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків. Ці працівники зобов`язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв`язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов`язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов`язання чинне після припинення ними діяльності, пов`язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом.

Згідно частин першої, другої статті 14, частини першої статті 16 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних.

Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частиною першою статті 16 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що порядок доступу до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб`єкта персональних даних на обробку цих даних, наданої володільцю персональних даних, або відповідно до вимог закону. Порядок доступу третіх осіб до персональних даних, які перебувають у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що конфіденційна інформація є інформацією з обмеженим доступом, яка не може надаватися вільно без згоди особи, якої вона стосується, зокрема в порядку доступу до публічної інформації.

До конфіденційної інформації належить інформація про фізичну особу, яка є тотожною поняттю «персональні дані» та охоплює відомості чи сукупність відомостей про певну фізичну особу.

Норми чинного законодавства не визначають вичерпного переліку відомостей, якими охоплюються поняття інформація про фізичну особу та персональні дані. При цьому, визначений у частині другій статті 11 Закону України «Про інформацію» перелік цих відомостей не є вичерпним, про що свідчить використане у конструкції цієї норми слово «зокрема».

У зв`язку із цим, виходячи із аналізу норм чинного законодавства колегія суддів дійшла висновку, що прізвище, ім`я та по батькові є інформацією про певну фізичну особу, яку ідентифіковано або можливо ідентифікувати, а тому ця інформація охоплюється поняттями «інформація про фізичну особу» та «персональні дані», які охороняються законом.

Поширення, розповсюдження, надання третім особам інформації про фізичну особу (персональних даних) без згоди на це цієї фізичної особи заборонено, проте закон може визначати винятки. Зокрема, персональні дані фізичної особи без її згоди можуть бути поширені в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Проте, скаржником не наведено переконливих доводів про те, що відомості про прізвище, ім`я, по-батькові фізичних осіб, що внесені до списку осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень за формою згідно з додатком 11 до Інструкції, впливають на інтереси національної безпеки, економічний добробут чи права людини.

Статтею 29 Закону України «Про інформацію» також визначено можливість поширення інформації з обмеженим доступом якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Предметом суспільного інтересу згідно цієї статті вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо

Водночас, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що інформація про прізвище, ім`я, по-батькові фізичних осіб, що внесені до списку осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень за формою згідно з додатком 11 до Інструкції є предметом суспільного інтересу, тобто свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Про те, що питання (спір) щодо надання інформації щодо списків осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень за формою згідно з додатком 11 до Інструкції не становить суспільний інтерес також свідчить ухвала Верховного Суду від 20 серпня 2019 року у справі №826/15421/18.

Безпідставним є також посилання на частину п`яту статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», якою визначено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.

Наведеною нормою чітко визначена заборона обмежувати доступ до інформації про прізвища, імена, по батькові виключно фізичних осіб, які вже отримали державне майно.

Помилковим є тлумачення цієї норми як такої, що забороняє обмежувати доступ до інформації не лише про прізвища, імена, по батькові фізичних осіб, які отримали державне майно, а й які претендують на його отримання, оскільки відповідного застереження наведена норма не містить.

Стаття 296 Цивільного кодексу України визначає можливість використання імені фізичної особи виключно з метою висвітлення її діяльності або діяльності організації, в якій вона працює чи навчається, що ґрунтується на відповідних документах (звіти, стенограми, протоколи, аудіо-, відеозаписи, архівні матеріали тощо); в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення; у засобах масової інформації, літературних творах (використання лише початкової літери прізвища фізичної особи); у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України "Про запобігання корупції".

Водночас, наведені та інші норми чинного законодавства не передбачають можливість розповсюдження інформації про ім`я фізичної особи без її згоди у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень за формою згідно з додатком 11 до Інструкції.

Крім того, частина третя статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначає обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію про особу лише тим особам, яких вона стосується (пункт 1) та використовувати її виключно з метою та у спосіб, визначений законом (пункт 2).

Частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено можливість обмеження доступу до інформації відповідно до закону для захисту прав людей (у даному випадку права на захист персональних даних).

Таким чином, на запит ОСОБА_1 28.10.2015 на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2017 у справі № 826/25369/15 Київським квартирно-експлуатаційним управлінням Міністерства оборони України надано достовірну, повну та точну інформацію щодо списоків осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень за формою згідно з додатком 11 до Інструкції.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що повнота наданої позивачем на виконання рішення суду інформації відповідає вимогам Законом України «Про доступ до публічної інформації» з огляду на встановлені цим законом заборони надання конфіденційних (персональних) даних фізичних осіб без їх особистої згоди.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції відхиляє посилання скаржника на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2019 року по справі № 826/15421/18 в силу частини сьомої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), якою визначено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Таким чином, у ході апеляційного розгляду підтверджені висновки суду першої інстанції про виконання Київським квартирно-експлуатаційним управлінням Міністерства оборони України постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2017 у справі № 826/25369/15, а тому підстави для накладення державним виконавцем на позивача штрафу згідно оскаржуваної постанови були відсутні.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов