Справа № 640/4814/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2020 року м. Київ №640/4814/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомКомунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва»
до Головного управління Держпродспоживслужби у м. Києві
провизнання протиправним та скасування припису
Треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

- Київська міська рада;

- Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація;

Треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- Всеукраїнська громадська організація «Спілка власників житла України»;

- ОСОБА_1 ;

встановив:

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» (далі - позивач/керуюча компанія) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві (далі - відповідач/головне управління), в якому просило суд визнати протиправним та скасувати припис № 187 від 21.02.2019 про виконання законних вимог щодо усунення порушень порядку формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

В якості підстав позову позивач, зокрема, посилався на наступне:

- проведення планової перевірки за дотриманням вимог законодавства з питань порядку формування, встановлення та застосування цін при реалізації лікарських засобів, як зазначено у вимозі відповідача від 04.02.2019, не відповідає господарській діяльності позивача;

- позивач здійснював лише розрахунки економічно обґрунтованих витрат на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та подавав їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів;

- в порушення статті 255, статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України, статті 58 Конституції України представниками відповідача безпідставно та незаконно надано рішенню Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.07.2018 у справі №826/8441/17 зворотної сили;

- представниками відповідача ні в акті перевірки, ні в оскаржуваному приписі не було вказано посилань на норми матеріального права, нормативно-правові акти, тощо, на підставі яких посадові особи відповідача надали рішенню Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.07.2018 у справі № 826/8441/17 зворотної сили, застосувавши його дію з липня 2017 та самостійно вирішили застосувати розпорядження виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.04.2015 № 442;

- з 10.06.2018 на законодавчому рівні не передбачено послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а статтею 5 Закону №2189-VIII передбачено нову класифікацію житлово-комунальних послуг, згідно з якою житловою послугою є послуга з управління багатоквартирним будинком;

- з 10.06.2018 органи місцевого самоврядування не мають повноважень щодо встановлення (у тому числі і за результатами корегування) тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій;

- твердження відповідача про те, що в період з 01.07.2017 по 20.12.2018 позивачем неправомірно застосовано тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, у зв`язку з визнанням протиправним та скасування Розпорядження № 668, є безпідставним і незаконним, оскільки на момент укладання договорів зі споживачами позивача даний нормативно-правовий акт був чинним та обов`язковим до виконання;

- посилання відповідача на наказ Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації від 21.02.2002 № 23 є безпідставними, оскільки вказаний наказ не встановлює межі прибудинкових територій;

- Керуючою компанією було надано копії підтверджуючих документів стосовно надання послуги з обслуговування димових та вентиляційних каналів - договорів з виконавцем послуг з обслуговування димових та вентиляційних каналів, актів наданих послуг до відповідних договорів, про що свідчать реєстри наданих документів, підписаних представниками відповідача;

- позивач не вбачає підстав для здійснення перерахунку за послугу з обслуговування димових та вентиляційних каналів, оскільки вказана послуга надавалась у повному обсязі відповідно до чинних нормативно-правових актів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2019 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи та проведенням судового засідання.

В подальшому позивач подав заяву про зміну підстав позову у порядку статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України.

У заяві про зміну підстав позову позивач додатково посилається, зокрема, на наступне:

- відповідачем перевищено повноваження в частині наявності прав на проведення перевірки, а також обрано не вірний спосіб проведення перевірки;

- відповідно до відомостей, що розміщені на веб-сайті «Інспекційний портал» та веб-сайті відповідача, стосовно позивача відповідачем заплановано проведення двох планових заходів з різним предметом перевірки в одну і туж дату, що є порушенням частини першої статті 5 Закону № 877-V;

- відсутні докази затвердження та оприлюднення уніфікованих форм актів з переліком питань для здійснення заходів державного нагляду (контролю);

- акт № 572-10 як документ не має юридичного підґрунтя, оскільки не затверджено його уніфіковану форму у встановленому порядку;

- відповідачем за рахунок перевищення власних повноважень та не дослідження діючого законодавства не враховано той факт, що з 10.06.2018, в силу набрання чинності нового Закону України «Про житлово-комунальні послуги», внесені зміни до Закону України «Про місцеве самоврядування» і у органів місцевого самоврядування повноваження для затвердження таких тарифів зникли;

- констатувати факт необхідності затвердження тарифу в період з 10.06.2018 є протиправним та спонукає до перевищення повноважень органу місцевого самоврядування.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому посилається, зокрема, на наступне:

- під час проведення перевірки фахівцями Головного управління було правильно виявлено та описано порушення вимог законодавства з посиланням на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2018 у справі № 826/8441/17;

- саме позивачем, за яким закріплено на праві господарського відання житловий фонд, надавались Київській міській раді (Київській міській державній адміністрації) вихідні дані по будинках для затвердження тарифів;

- саме позивачу як суб`єкту господарювання, який подає дані для формування тарифів та застосовує тарифи (ціни) при наданні послуг, за результатами перевірки винесено правомірний припис № 187 за порушення порядку формування та застосування цін;

- за приписами частини другої статті 20 Закону України «Про ціни і ціноутворення» сума необґрунтованої виручки, одержана суб`єктом господарювання, має повертатися споживачам;

- спеціалістами Головного управління, під час проведення перевірки була розрахована площа тротуарів по конкретним вулицям, яка співпадає з площею, зазначеною у Наказі Головного управління комунальної власності від 21.02.2002 № 23;

- наказом Мінекономрозвитку від 14.08.2013 № 965 затверджено уніфіковану форму акта перевірки дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, а сам акт перевірки розміщений на офіційному веб-сайті відповідача 07.11.2017;

- Законами № 877-V та № 5007-VI не покладено обов`язку на відповідача додатково давати письмові запити суб`єкту господарювання;

- в ході перевірки встановлено, що між позивачем та КП «Київжитлоспецексплуатація» укладені договори про надання послуг з технічного обслуговування димових та вентиляційних каналів від газових приладів (газових колонок, печей) лише по 32 будинкам, в яких відсутнє централізоване постачання гарячої води, а її нагрівання відбувається від газових колонок;

- з 01.01.2016 по 21.09.2017 позивач не мав дозвіл на проведення робіт з оглядом, ремонтом та чищенням вітропроводів, а відсутність дозволу не надає право на складення актів огляду вентиляційних каналів;

- під час перевірки інформація про надання послуг з обслуговування вентиляційних каналів позивачем не була надана;

- виходячи із наявних відомостей фахівцями Головного управління проведено розрахунок очікуваної суми перерахунку за невиконані роботи з обслуговування вентиляційних каналів.

В свою чергу від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві, з огляду, зокрема, на наступне:

- позивач не формував конкретну ціну на послуги, а здійснював лише розрахунки економічно обґрунтованих витрат на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та подавав їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів, а тому твердження відповідача щодо порушення порядку формування ціни позивачем є безпідставними;

- під час перевірки фактичний розмір оплати кожним споживачем не встановлювався, а тому розрахунок відповідача є надуманим, безпідставним та необґрунтованим;

- додані відповідачем до відзиву схеми прибудинкової території не стосуються позивача і не використовувалися ним;

- більшість адрес, зазначених у додатку до відзиву «Розрахунок зменшення приведених площ житлових будинків внаслідок передачі окремих тротуарів на баланс ШЕДів» взагалі не межують з територією, як закріплена за Комунальним підприємством «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району»;

- представниками відповідача у п. 3.2. розділу «Питання, що підлягають перевірці» акту перевірки зазначено, що документи дозвільного характеру, необхідність одержання яких передбачено Законом, від позивача не вимагались.

Третя особа Всеукраїнська громадська організація «Спілка власників житла України» надала свої пояснення щодо позову, в яких заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Відповідач подав відзив на заяву про зміну підстав позову, в якому, зазначається, зокрема, про наступне:

- договори про надання послуг з управління багатоквартирним будинком за кожним таким будинком Оболонського району м. Києва від імені співвласників багатоквартирних будинків не підписані уповноваженою особою виконавчого органу місцевої ради, за рішенням якого призначався управитель, тобто позивач;

- твердження позивача про порушення відповідачем порядку планування проведення заходів державного нагляду є повністю необґрунтованим, не відповідають вимогам законодавства та обставинам справи;

- жодним уповноваженим органом не скасовано наказ Мінекономрозвитку від 14.08.2013 № 965 повністю чи в окремій частині у зв`язку із його невідповідністю Конституції і законам України, актам Президента України та актам Кабінету Міністрів шляхом прийняття відповідного розпорядження чи акта.

Крім того, в своїх запереченнях на відповідь на відзив відповідач наголосив на наступному:

- оплата споживачами (мешканцями Оболонського район м. Києва) рахунків позивача за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій згідно Розпорядження КМДА № 668 від 06.06.2017 є безпідставною та необґрунтованою;

- розрахунок різниці тарифів плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій згідно Розпорядження КМДА від 30.04.2015 № 442 та від 06.06.2017 № 668 проводився на підставі даних, наданих позивачем;

- законодавством не визначено таке поняття як «площа прибирання прибудинкової території»;

- на законодавчому рівні межі території навколо багатоквартирних будинків (визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації) та території проїздів, тротуарів вздовж вулиць, які закріплені на праві повного господарського відання за КП ШЕУ, не накладаються одна на одну;

- якщо прибирання територій здійснювалось працівниками позивача, то вимагати оплати за цю роботу/послуги варто у КП ШЕУ Оболонського району, а не у мешканців цих будинків;

- допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні перевірки.

Позивач в своїх додаткових поясненнях вказав, що:

- всі критерії та уніфіковані форми актів, розроблені органами державного нагляду (контролю) на підставі методик, затверджених постановами КМУ, що втратили чинність згідно з пунктом 2 Постанови КМУ від 10.05.2018 № 342, є нечинними, оскільки вони не відповідають новим Методикам;

- відповідач не є правонаступником Державної інспекції України з контролю за цінами, діяльність якої була припинена у 2016;

- згідно абзацу 7 частини другої статті 5 та абзацу 8 частини другої статті 5 Закону №877-V уніфіковані форми актів, в яких передбачається перелік питань залежно від ступеня ризику, затверджуються органом державного нагляду і публікуються в мережі інтернет у порядку, визначеному законодавством;

- відповідно до статті 19 Конституції України відповідач повинен діяти в межах та у спосіб передбачений законами України;

- за інформацією Головного територіального управління юстиції у м. Києві Розпорядження від 30.04.2015 № 442, зареєстроване 22.05.2015 за № 57/1168, визнано таким, що втратило чинність;

- ціна на послугу, яка надається позивачем з 10.06.2018, не є регульованою державою.

Відповідач, не погоджуючись із додатковими поясненнями позивача подав заперечення, в яких, зокрема, зазначив про наступне:

- відповідач, як орган, який реалізує держану політику у сфері дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін має повноваження здійснювати державний нагляд за дотриманням вимог формування, встановлення та застосування державних регульованих цін і надавати суб`єктам господарювання обов`язкові для виконання приписи про усунення порушень вимог законодавства;

- позивач не надає жодного конкретного обґрунтування в чому саме полягає невідповідність уніфікованої форми акта, яку використовує відповідач, з посиланням на конкретний пункт Методики розроблення уніфікованих форм актів, що затверджена Постановою КМУ № 342 від 10.05.2018.

На заперечення відповідача позивач, у свою чергу, зауважив, що:

- статтею 10 Закону № 877-V закріплено виключно право, а не обов`язок суб`єкта господарювання на не допуск до перевірки та жодним чином не позбавляє його права а судовий захист у випадку бездіяльності суб`єкта владних повноважень;

- порушення відповідачем процедури призначення та проведення перевірки призводить до відсутності її правових наслідків;

- для встановлення факту необґрунтованості розрахованих позивачем витрат на надання послуг, представниками відповідача необхідно було дослідити планові та фактичні витрати з надання послуг по кожному будинку окремо, чого не було зроблено;

- під час перевірки відповідачем не з`ясовувався розмір фактично одержаної виручки позивачем, не витребувані відповідні документи;

- в акті перевірки та в приписі № 187 не надано жодних розрахунків, що обґрунтовують суми, що підлягають поверненню та належних і допустимих доказів, відповідно до яких розраховано штраф у розмірі 100% необґрунтовано одержаної виручки;

- відповідачем неправомірно застосовано поняття «очікуваної суми» для розміру перерахунку, що є недопустимим і є лише припущенням і свідчить про неповне та необ`єктивне з`ясування обставин при здійсненні перевірки;

- постановою Верховного суду від 12.06.2019 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2018 у справі № 826/8441/17 скасовано;

- відповідач не є уповноваженим органом державного нагляду у сфері землеустрою, а відтак повноваження щодо межування та встановлення накладень у нього відсутні;

- розрахунки, які відповідач додає як нібито додатки до акту № 572-10, не є належними і допустимими доказами, оскільки не були додані до акту перевірки № 572-10, який був вручений позивачу;

- акт перевірки не підписаний усіма особами, що приступили до перевірки.

Відповідач подав заперечення на додаткові пояснення позивача, в яких зауважив на тому, що:

- наказом Держпродспоживслужби України від 14.09.2017 № 860 затверджено положення відповідача;

- Мінекономрозвитку є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, а тому і забезпечує формування державної політики щодо затвердження уніфікованих форм актів;

- саме частина перша статті 20 Закону № 5007-VI регламентує види санкцій, порушень та їх розмір;

- схеми прибудинкових територій та експлікації прибиральник площ не є тією документацією, яка встановлює прибудинкову територію, тобто за своєю суттю «прибиральна площа» не є «прибудинковою територією»;

- позивач, при розрахунку «витрат з прибирання прибудинкової території» (п. 7 Порядку № 869) повинен був використовувати площу лише тих ділянок зі схеми прибиральної площі, які віднесені до прибудинкової території;

- додатки 1, 2 та 3 до акту перевірки є його невід`ємною частиною;

- розрахунок штрафної санкції проводився згідно даних, які надавалися під час перевірки спеціалістам Головного управління.

В свою чергу позивач, не погодившись із доводами відповідача надав заперечення, в яких він зазначає, зокрема, про наступне:

- встановлена правова процедура, як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи;

- позивач, з урахуванням положень Закону № 877-V, правомірно очікував, що планова перевірка має бути проведена відповідно до встановленої правової процедури, яка визначає чітку послідовність дій щодо його проведення та зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку та строків такої діяльності;

- складення відповідачем акта за результатами перевірки, за відсутності його уніфікованої форми, розробленої, затвердженої та опублікованої у встановленому законодавством порядку, свідчить про порушення ним правової процедури проведення такого заходу та оформлення його результатів;

- акт № 572-10 є таким, що одержаний з порушенням порядку його складення, а тому неможливо вважати доведеними будь-які порушення законодавства про ціни і ціноутворення, визначені ним, внаслідок недопустимості його як доказу;

- саме Держпродспоживслужба, як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з контролю за цінами та Головне управління, як її територіальний орган, є органами державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін;

- у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків суб`єкта господарювання або повноважень органу державного нагляду (контролю), така норма трактується в інтересах суб`єкта господарювання;

- статтею 20 Закону № 5007-VI визначені адміністративно-господарські санкції за порушення законодавства про ціни і ціноутворення, а вимога відповідача з посиланням на частину другу статті 20 цього Закону є незаконною в силу пункту 8 статті 7 Закону № 877-V;

- відповідач зобов`язаний був встановити та відобразити в акті перевірки № 572-10 та додатках до нього саме позитивну різницю між фактичною виручкою та виручкою за ціною, сформованою відповідно до запровадженого способу регулювання, однак не зробив цього;

- Правила дорожнього руху, затверджені Постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, є спеціальним нормативно-правовим актом у правовідносинах щодо дорожнього руху, який встановлює єдиний порядок дорожнього руху на всій території України та не регулює питання визначення складу прибудинкових територій;

- акт № 572-10 в порушення п. 5.22 ДСТУ 4163-2003 взагалі не містить відмітки про наявність будь-яких додатків, кількості їх примірників, аркушів у них та їх назв.

Крім того позивач наголосив, що:

- за відсутності уніфікованої форми акта акт перевірки № 572-10 не може вважатися службовим документом, який відповідає по формі і змісту вимогам Закону № 877-V, Постанови № 342 та ДСТУ 3843-99 і, відповідно, не є документом стандартного формуляру документа, встановленого відповідно до його функціонального призначення у сфері державного нагляду за дотриманням вимог щодо формування: встановлення та застосування державних регульованих цін;

- акт перевірки № 572-10 не підписаний усіма особами, що зазначені у наказі № 572 та які приступили до перевірки відповідно до журналу реєстрації заходів державного нагляду (контролю);

- відповідно до пп. 4.1.7. та п. 4.1. ДСТУ 2732:2004 підпис (службового документа) - реквізит службового документа, який свідчить про відповідальність особи за його зміст та є єдиний чи один з реквізитів, що надають документові юридичної сили.

Не погоджуючись із аргументами позивача відповідач у додаткових поясненнях звернув увагу на наступне:

- в матеріалах справи відсутній належний і допустимий доказ того, що уніфікована форма акта, затверджена наказом Мінекономрозвитку від 14.08.2013 № 965 не відповідає Методиці розроблення уніфікованих форм актів, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між зазначеним та будь-якими негативними наслідками, які настали для позивача та внаслідок цього було порушено його права;

- під час перевірки встановлено порушення з боку позивача порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Позивач, в свою чергу, наголосив, що:

- свавілля у діях державних органів призводить до порушення правового режиму, що встановлений та діє в Україні;

- відповідачем, в порушення частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 5 резолютивної частини ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2019 у справі № 640/4814/19 не подані жодні докази, які були ним отримані від позивача, та які були покладені в основу оскаржуваного припису;

- зміст додатку 1 протирічить висновкам акту, позивач не отримував додаток 2;

- форма та зміст додатку 1, поданого позивачем до матеріалів справи відрізняється від додатку 1, копія якого подана відповідачем разом із відзивом;

- відповідно до статті 238 Господарського кодексу України, адміністративно-господарські санкції є заходами організаційно-правового або майнового характеру.

У відповідь відповідач вказав, що:

- Мінекономрозвитку (Мінекономіки) як орган державної влади є органом державного нагляду;

- долучені Головним управлінням схеми прибудинкових територій надавались безпосередньо позивачем під час перевірки;

- направлення на проведення перевірки від 30.01.2019 № 454 містить перелік посадових осіб, які мають право здійснювати перевірку;

- під час перевірки Головному управлінню для вивчення надавалися оригінали схем прибиральних територій житлових будинків, належним чином завірені копії цих документів Головному управлінню не було надано.

В свою чергу позивач вказав, що:

- законодавством не визначено право відповідача використовувати наказ Мінекономрозвитку № 965, який видавався для органу державної влади, який ліквідований;

- до матеріалів справи не додано належних та допустимих доказів затвердження відповідачем переліку питань для здійснення планових заходів залежно від ступеня ризику, що є порушенням абзацу 7 частини другої статті 5 Закону № 877-V);

- у направленні на перевірку позивача не зазначено перелік питань, щодо яких здійснюється державний нагляд, що є порушенням абзацу 9 частини другої статті 5 Закону № 877-V;

- реалізація позивачем обов`язку щодо надання певного обсягу документів для здійснення планової перевірки, була унеможливлена відповідачем.

Треті особи Київська міська рада та Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація підтримали позов.

Третя особа ОСОБА_1 свого відношення до позову не висловила.

У судовому засіданні представники позивача підтримали позов та просили його задовольнити.

Представники відповідача проти позову заперечували з підстав, наведених у відзиві на позов та додаткових запереченнях на позовну заяву.

Інші учасники справи до суду не прибули, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце проведення судового засідання.

Суд, заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи, завершив розгляд справи у порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

21.01.2019 до позивача надійшло повідомлення про проведення планової перевірки суб`єкта господарювання № 35 від 16.01.2019, яке було вручено особисто заступнику директора ОСОБА_2

04.02.2019 директору керуючої компанії Сагайдак Л. Г. вручено направлення на проведення заходу № 454 від 30.01.2019.

Згідно вказаного направлення та на виконання наказу № 572 від 30.01.2019 шість посадових осіб Головного управління, на підставі «Річного плану здійснення заходів державного нагляду (контролю) Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів на 2019 рік», направлені до позивача для проведення планового заходу з 04.02.2019 по 15.02.2019. Предметом здійснення заходу визначено «дотримання вимог законодавства щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, законодавства про захист прав споживачів (з проведенням відеофіксації)».

Згідно журналу реєстрації заходів державного нагляду позивача шістьма посадовими особами відповідача 04.02.2019 до нього внесені відповідні записи.

04.02.2019 до позивача надійшла вимога про надання інформації (від 04.02.2019), підписана начальником відділу контролю за регульованими цінами Головного управління, якою вимагалось надати завірені підписом уповноваженої особи та печаткою копії документів для перевірки на 05.02.2019.

15.02.2019 складений акт № 572-10 перевірки дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін (далі - акт перевірки), який підписаний трьома посадовими особами відповідача та вручений заступнику директора позивача ОСОБА_2 .

Як вбачається із змісту акта перевірки відповідачем виявлено порушення позивачем абзацу 6 пункту 2, пункту 6, пункту 7, пункту 16 «Порядку формування тарифів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» (далі - Постанова/Порядок № 869), пункту 2 частини першої статті 30 та частини третьої статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», частини другої статті 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» (далі - Закон № 5007-VI), за що передбачена відповідальність частиною першою статті 20 Закону № 5007-VI, частиною першою статті 1652 Кодексу України про адміністративні правопорушення».

21.02.2019 відповідачем виданий припис № 187 про виконання законних вимог щодо усунення порушень порядку формування, встановлення та застосування державних (регульованих) цін (далі - припис).

Керуючись пунктом 7 частини першої статті 18 Закону № 5007-VI, частини восьмої статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 877-V) відповідач вказаним приписом вимагав від позивача наступне:

- вжити заходи у відповідності до частини другої статті 20 Закону № 5007-VI щодо застосування в період з 01.07.2017 по 31.01.2019 тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які встановлені протиправним та скасованим Розпорядженням № 668 від 06.06.2017, згідно рішеннями Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2018, Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2018 у справі № 826/8441/17, у термін до 21.06.2019;

- за період з 01.02.2016 по 31.01.2019 здійснити перерахунки мешканцям будинків Оболонського району м. Києва вартості послуги прибирання прибудинкової території та за послуги прибирання та вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, в які включено площу, закріплену на праві повного господарського відання за КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» у м. Києві на підставі наказу Головного управління з питань майна від 21.02.2002 № 23 Київської міської державної адміністрації (очікувана сума перерахунку становить 2 852 364 грн. 97 коп.) у термін до 21.03.2019;

- за період з 01.02.2016 по 31.01.2019 здійснити перерахунки мешканцям будинків Оболонського району м. Києва вартості не виконаних робіт з обслуговування вентиляційних каналів (очікувана сума перерахунку становить 8 399 611 грн. 18 коп.) у термін до 21.03.2019.

Не погоджуючись із згаданим приписом позивач звернувся до суду із заявленим позовом.

Вирішуючи спір по суті судом встановлено наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, регулюються Конституцією України, Законом № 877-V, Законом № 5007-VI, Постановою КМУ № 869, Постановою КМУ № 342 та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Спеціальним нормативно-правовим актом, що визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) (далі - державний нагляд) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду, їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду є Закон № 877-V.

Згідно абзацу 2 статті 1 Закону № 877-V державний нагляд - це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Заходами державного нагляду є планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом (абзац 3 статті 1 Закону № 877-V).

Перед початком здійснення державного нагляду посадова особа органу державного нагляду вносить запис до журналу реєстрації заходів державного нагляду (за наявності такого журналу у суб`єкта господарювання) (частина дванадцята статті 4 Закону № 877-V).

Протягом планового періоду здійснення більш як одного планового заходу державного нагляду щодо одного суб`єкта господарювання одним і тим самим органом державного нагляду не допускається (абзац 4 пункту 1 статті 5 Закону № 877-V).

Відповідачем до відзиву на позовну заяву долучено копію річного плану здійснення заходів державного нагляду Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів на 2019 рік (далі - Держпродспоживслужба), згідно п. 17021 якого передбачено перевірку позивача на предмет дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Водночас, позивач звернув увагу суду на тому, що наказом відповідача № 572 від 30.01.2019 та направленням № 454 від 30.01.2019 предметом перевірки позивача зазначено також перевірку дотримання вимог законодавства про захист прав споживачів.

Так, на офіційному веб-сайті Держпродспоживслужби опублікований наказ № 964 від 26.11.2019 про затвердження вищевказаного плану. Згідно п. 19058 якого щодо позивача, також, заплановано провести у 2019 році перевірку додержання законодавства про захист прав споживачів.

Отже, суд погоджується з позивачем про порушення відповідачем абзацу 4 пункту 1 статті 5 Закону № 877-V, оскільки останній мав право здійснити протягом 2019 року виключно один плановий захід щодо позивача. Одночасне проведення двох планових заходів в один і той же плановий період одним і тим же органом державного нагляду Законом № 877-V не передбачено.

В судовому засіданні відповідач не надав змістовних пояснень щодо наведеної обставини та стверджував про один запланований захід.

Також позивач посилався на порушення правової процедури оформлення результатів планової перевірки.

Відповідач вважає, що після допуску до перевірки, позивач втратив право посилатись на процедурні порушення, допущені органом державного нагляду під час перевірки та оформлення її результатів.

Суд вважає такі доводи відповідача помилковими з огляду на наступне.

Згідно норм абзаців 5 та 12 статті 10 Закону № 877-V суб`єкт господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду до здійснення державного нагляду, якщо, зокрема, органом державного нагляду не була затверджена та оприлюднена на власному офіційному веб-сайті уніфікована форма акта, в якій передбачається перелік питань залежно від ступеня ризику.

Недопуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки є правом, а не обов`язком суб`єкта господарювання, а тому реалізація права на судовий захист своїх прав та інтересів не може перебувати у залежності від використання особою своїх прав на їх позасудовий захист.

Положення статті 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у відповідності до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Право на судовий захист закріплене і у частині першій статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які вимагаються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Незалежно від прийнятого суб`єктом господарювання рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи у подальшому наслідки проведеної перевірки у вигляді відповідних рішень, суб`єкт господарювання не позбавлений можливості посилатись на порушення органом державного нагляду вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку у першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень іншого законодавства.

Позивач посилається на відсутність уніфікованої форми акта перевірки, розробленої, затвердженої та опублікованої у встановленому порядку органом державного нагляду.

Судом встановлено, що згідно частини п`ятнадцятої статті 4 Закону № 877-, при здійсненні заходів державного нагляду посадові особи органів державного нагляду зобов`язані використовувати виключно уніфіковані форми актів.

Абзацом 1 частини другої статті 5 Закону № 877-V визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності, розробляє Методику розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду, та Методику розроблення уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 № 342 (далі - Постанова КМУ № 342) затверджено Методику розроблення уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (далі - Методика).

Уніфіковані форми актів з переліком питань затверджуються органом державного нагляду та оприлюднюються на його офіційному веб-сайті протягом 5 робочих днів з дня затвердження у порядку, визначеному законодавством (абзац 8 частини другої статті 5 Закону № 877-V).

Згідно з пунктом 1 Методики, вона встановлює єдиний підхід до розроблення органами державного нагляду уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду.

Уніфікована форма акта перевірки розробляється органом державного нагляду та оприлюднюється на його офіційному веб-сайті протягом п`яти робочих днів з дня її затвердження (абзац 1 пункту 2 Методики).

Відповідач стверджує, що уніфікована форма акта перевірки дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін затверджена Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 14.08.2013 № 965 (далі - Мінекономрозвитку/Наказ № 965).

При порівняльному аналізі змісту та розташування реквізитів акта перевірки, складеного за результатами перевірки позивача та уніфікованої форми акта перевірки, затвердженої Наказом № 965 встановлено, що вони є ідентичними.

За змістом частини четвертої статті 4 Закону № 877-V вбачається, що виключно законами встановлюються органи, уповноважені здійснювати державний нагляд у сфері господарської діяльності. Орган державного нагляду не може здійснювати державний нагляд у сфері господарської діяльності, якщо закон прямо не уповноважує такий орган на здійснення державного нагляду у певній сфері господарської діяльності та не визначає повноваження такого органу під час здійснення державного нагляду.

Частино. четвертою статті 19 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що органи державної влади і посадові особи, уповноважені здійснювати державний контроль і державний нагляд за господарською діяльністю, їх статус та загальні умови і порядок здійснення контролю і нагляду визначаються законами.

Вказана норма виходить з конституційного принципу, що встановлює - органи державної влади, місцевого самоврядування діють у межах повноважень, та у спосіб, передбаченими Конституцією України та законами України (стаття 19 Конституції України).

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень, крім того, що має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України, зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. Під встановленими законом повноваженнями прийнято розуміти як ті, на наявність яких прямо вказує закон - так звані «прямі повноваження», так і повноваження, не передбачені, але безпосередньо випливають із положень закону і є для реалізації суб`єктом владних повноважень своїх функцій (завдань) так звані «похідні повноваження».

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Згідно зі статтею 16 Закону № 5007-VI органами державного контролю та спостереження у сфері ціноутворення є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з контролю за цінами та інші органи, визначені законом.

Державний нагляд - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища (абзац 2 статті 1 Закону № 877-V).

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» (далі - Постанова КМУ №442) утворено Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (далі - Держпродспоживслужба), поклавши на Службу, що утворюється, функції, зокрема, із здійснення державного контролю за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Пунктом 1 Положення про Держпродспоживслужбу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №667 (далі - Положення про Держпродспоживслужбу) визначено, що Держпродспоживслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема, з контролю за цінами.

Відповідно до пункту 3 Положення про Держпродспоживслужбу одним з основних завдань Держпродспоживслужби є, зокрема, реалізація державної політики з контролю за цінами та здійснення відповідно до закону державного нагляду за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Держпродспоживслужба, відповідно до покладених на неї завдань (підпункт 11 пункту 4 Положення про Держпродспоживслужбу) у сфері дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, здійснює, зокрема, державний нагляд за дотриманням вимог формування, встановлення та застосування державних регульованих цін та державний нагляд за достовірністю інформації, зазначеної у документах про формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Держпродспоживслужба здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи (пункт 7 Положення про Держпродспоживслужбу).

Державний нагляд, відповідно до статті 3 Закону № 877-V, здійснюється за принципами, зокрема, неприпустимості дублювання повноважень органів державного нагляду та неприпустимості здійснення заходів державного нагляду різними органами державного нагляду з одного й того самого питання та наявності одного органу державного нагляду у складі центрального органу виконавчої влади.

Вказана норма кореспондується з частиною третьою статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», якою визначено, що утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень.

Таким чином Держпродспоживслужба та Головне управління, як її територіальний орган, є органами державного нагляду за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Відповідно, саме орган державного нагляду зобов`язаний виконати норму абзацу 8 частини другої статті 5 Закону № 877-V, затвердити уніфіковану форму акта та оприлюднити його на власному офіційному веб-сайті протягом п`яти робочих днів з дня затвердження у порядку, визначеному законодавством. Вказані дії відповідачем вчинені не були.

Суд погоджується з позивачем, що відповідач неправомірно використовує у своїй діяльності уніфіковану форму акта, що затверджена Наказом Мінекономрозвитку № 965.

Згідно Положення про Мінекономрозвитку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 459, Мінекономрозвитку є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує, зокрема, формування державної політики у сфері захисту прав споживачів, державної політики з контролю за цінами, державної регуляторної політики та державної політики з питань ліцензування, дозвільної системи, нагляду у сфері господарської діяльності.

В той же час, статтею 92 Закону № 877-V, яка регламентує повноваження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань державного нагляду у сфері господарської діяльності, не визначені повноваження такого органу здійснювати державний нагляд за господарською діяльністю у сфері ціноутворення.

З наведеного слідує, що дублювання повноважень Мінекономрозвитку та Держпродспоживслужби України (та її територіальних органів) заборонено законом.

Отже Мінекономрозвитку не є органом державного нагляду у сфері державного нагляду за формуванням, встановленням та застосуванням державних регульованих цін і, відповідно, не уповноважене розробляти, затверджувати та оприлюднювати уніфікований акт у цій сфері.

При цьому суд враховує положення частини сьомої статті 4 Закону № 877-V, відповідно до якої у разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків суб`єкта господарювання або повноважень органу державного нагляду, така норма трактується в інтересах суб`єкта господарювання.

Відповідно, посилання відповідача на те, що положеннями відповідача та Держпродспоживслужби не покладено на останніх таких повноважень, як формування та затвердження уніфікованих форм актів (регуляторних актів), суд вважає необґрунтованими. Такі повноваження Держпродспоживслужби визначені спеціальним Законом № 877-V.

Судом також встановлено, що уніфікована форма акта перевірки, затверджена Наказом № 965, не відповідає уніфікованій формі акта, затвердженій Постановою КМУ № 342 у 2018 році.

На відміну від уніфікованої форми акта перевірки, що міститься у додатку 2 Методики № 342, в уніфікованій формі акта перевірки, що затверджена Наказом № 965 відсутні або не співпадають такі реквізити: «вид суб`єкта господарювання за класифікацією суб`єктів господарювання (суб`єкт мікро-, малого, середнього або великого підприємництва), ступінь ризику», «види об`єктів та/або види господарської діяльності (із зазначенням коду згідно з КВЕД), щодо яких проводиться захід»; «Питання щодо дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства», «Ступінь ризику суб`єкта господарювання», «Позиція суб`єкта господарювання щодо негативного впливу вимоги законодавства (від 1 до 4 балів)», «Відповіді на питання, так, ні, не розглядалося», «Питання для перевірки дотримання вимог законодавства, які поширюються на всіх суб`єктів господарювання у відповідній сфері», «Питання для перевірки дотримання вимог законодавства, які застосовуються лише до певної категорії суб`єктів господарювання (залежно від виду господарської діяльності, об`єктів, що експлуатуються, обсягу певних операцій, інших показників)»; відсутній розділ «Перелік нормативно-правових актів, відповідно до яких складено перелік питань щодо проведення заходу державного нагляду (контролю); повністю, з усіма реквізитами, відсутній розділ «Опис виявлених порушень вимог законодавства»; відсутній розділ «Перелік питань для суб`єктів господарювання щодо здійснення контролю за діями (бездіяльністю) посадових осіб органу державного нагляду (контролю)».

В уніфікованій формі акта перевірки, що затверджена Наказом № 965 та формі акта перевірки, що використовується відповідачем, також відсутній розділ «оцінка суб`єкта господарювання щодо професійного рівня посадових осіб органу державного нагляду (контролю), які проводили захід державного нагляду (контролю)». Вказане є порушенням частини 7 пункту 5 Методики № 342.

Закон № 877-V в редакції станом на 11.08.2013 не містив норми абзаців 1 та 2 частини другої статті 5 (з`явилися в редакції цього Закону станом на 01.01.2017) наступного змісту: «Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності, розробляє Методику розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю) та Методику розроблення уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (контролю), які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Методика розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю), має передбачати, у тому числі, оцінку ступеня небезпеки, масштабу, виду та сфери діяльності, наявність порушень у попередній діяльності суб`єктів господарювання (крім новостворених)».

Із початком застосування нової Методики всі критерії та уніфіковані форми актів, розроблені органами державного нагляду на підставі методик, затверджених постановами Кабінету Міністрів України, що втратили чинність згідно з пунктом 2 Постанови КМУ від 10.05.2018 № 342, є нечинними, оскільки вони не відповідають новим Методикам розроблення актів.

Отже з 01.01.2017 на законодавчому рівні було докорінно змінено порядок розроблення та затвердження органами державного нагляду уніфікованої форми акта, що складається за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду.

З огляду на вищевикладене, посилання відповідача на те, що жодним уповноваженим органом чи судом не визнано уніфіковану форму акта, затверджену Наказом № 965, повністю чи в окремій частині такою, що не відповідає вимогам законодавства, шляхом прийняття відповідного рішення чи акту є необґрунтованими з огляду на те, що відповідач використовує у своїй діяльності уніфіковану форму акта перевірки, затверджену органом на те не уповноваженим і ця уніфікована форма акта не відповідає Методиці, Постанові КМУ № 342 та затвердженій нею уніфікованій формі акта.

Суд приймає до уваги й те, що застосування органом державного нагляду норми пункту 4 Методики № 342 не вбачається можливим, оскільки перегляд уніфікованої форми акта не може бути здійснений у зв`язку із відсутністю в органу державного нагляду затвердженої ним же форми акта.

Суд також приймає до уваги позицію Державної регуляторної служби України щодо уніфікованих форм актів, що розміщена на її офіційному веб-сайті (www.drs.gov.ua) у розділі «Державний нагляд (контроль)/Актуальна інформація» у публікації за 28.12.2018.

Вказана позиція кореспондується з позицією, що викладена Державною регуляторною службою України в поясненнях по справі № 640/19551/19 (копія в матеріалах справи) та у листі № 3372/0/20-20 від 04.06.2020.

В ході судового розгляду позивач звертав увагу суду на те, що наказом № 965 уніфіковану форму акта затверджено для Державної інспекції з контролю за цінами, а сама форма акту на її першій сторінці містить назву саме цієї інспекції.

Згідно ДСТУ 4163-2003 назва організації - «Державна інспекція України з контролю за цінами», є обов`язковим реквізитом уніфікованої форми документу. Затверджену наказом № 965 уніфіковану форму акта перевірки мала право використовувати лише припинена Державна інспекція України з контролю за цінами, оскільки назва організації є обов`язковим реквізитом.

Пунктом 6 глави 1 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5 (далі - Правила діловодства) визначено, що розпорядчий документ може бути відмінено (змінено, доповнено) лише новим розпорядчим документом.

Враховуючи зазначене, як стверджує позивач та з чим погодився суд, відповідач без визначених законодавством повноважень здійснив внесення змін до затвердженої наказом № 965 уніфікованої форми акта перевірки в частині назви державного органу та безпідставно посилається на правомірність використання такої уніфікованої форми акта при здійсненні перевірки позивача.

Згідно абзаців 3 - 7, 8 частини другої статті 5 Закону № 877-V:

- орган державного нагляду визначає у віднесеній до його відання сфері критерії, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності;

- з урахуванням значення прийнятного ризику всі суб`єкти господарювання, що підлягають нагляду, належать до одного з трьох ступенів ризику: високий, середній або незначний;

- залежно від ступеня ризику органом державного нагляду визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду;

- критерії, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду, затверджуються Кабінетом Міністрів України за поданням органу державного нагляду;

- залежно від ступеня ризику орган державного нагляду визначає перелік питань для здійснення планових заходів, що затверджується наказом такого органу;

- виключно в межах переліку питань орган державного нагляду залежно від цілей заходу та ступеня ризику визначає питання, щодо яких буде здійснюватися державний нагляд, та зазначає їх у направленні на перевірку.

Відповідач не надав доказів, що станом на дату планової перевірки позивача, відповідним наказом органу державного нагляду було затверджено перелік питань для здійснення планових заходів, залежно від ступеня ризику.

В направленні на перевірку № 454 від 30.01.2019 відповідачем не визначено питань, щодо яких повинна бути здійснена планова перевірка позивача, що є порушенням абзацу 9 частини другої статті 5 Закону № 877-V.

Суд також погоджується із доводами позивача стосовно того, що вимога відповідача від 04.02.2019 про надання інформації не є офіційним документом відповідача.

В порушення пункту 1 глави 3 розділу III Правил діловодства, вимога не містить реєстраційного індексу, а тому не вважається такою, що внесена до документаційного фонду відповідача.

Суд також враховує приписи Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних органах та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 55 від 17.01.2018, а саме:

- під час підготовки організаційно-розпорядчих документів у паперовій формі працівники установ оформляють їх з урахуванням вимог ДСТУ 4163-2003 (п. 9);

- право на створення, підписання, погодження, затвердження документів визначається актами законодавства та інструкцією з діловодства установи (пункт 10);

- організаційно-розпорядчі документи, що мають обґрунтовані підстави для опрацювання в паперовій формі відповідно до Інструкції з діловодства в електронній формі та не є примірниками або копіями документів, створених в електронній формі, оформлюються на бланках, що виготовляються згідно з вимогами цієї Інструкції (пункт 19);

- найменування територіального відділення установи зазначається у разі, коли воно є автором документа, і розміщується нижче найменування установи (абзац 4 пункту 29);

- датою документа є дата його реєстрації (дата зазначається арабськими цифрами в один рядок у такій послідовності: число, місяць, рік; дата оформлюється цифровим або словесно-цифровим способом; у разі оформлення дати цифровим способом число і місяць проставляються двома парами цифр, розділеними крапкою; рік - чотирма цифрами, крапка наприкінці не ставиться (пункт 32);

- індексація документів полягає у присвоєнні їм умовних позначень - індексів, які надаються документам під час їх реєстрації (абзац 1 пункту 33).

Також, в порушення пункту 4.4 та пункту 5.12 ДСТУ 4163-2003 вищезазначена вимога не містить обов`язкового реквізиту - назви організації (Головне управління), реєстраційного індексу та виконана не на бланку Головного управління.

Згідно з абзацом 1 пункту 1 частини першої, пункту 2 та пункту 3 частини першої статті Закону № 5007-VI уповноважені органи мають право проводити у суб`єктів господарювання в установленому порядку планові та позапланові перевірки, одержувати відповідно до законодавства у письмовій формі пояснення, довідки і відомості з питань, що виникають під час проведення перевірки та одержувати безоплатно від суб`єктів господарювання, що перевіряються, копії документів та інші відомості, необхідні для здійснення державного нагляду за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, документів, що можуть підтверджувати їх порушення.

При цьому судом враховується, що відповідно до статті 11 Закону № 877-V, суб`єкт господарювання під час здійснення перевірки зобов`язаний надавати, зокрема, документи. Зазначене кореспондується із нормою частини першої статті 8 Закону № 877-V, згідно якої орган державного нагляду в межах повноважень, передбачених законом, під час здійснення державного нагляду має право одержувати, зокрема, документи та відомості з питань, що виникають під час державного нагляду, у випадках та порядку, визначених законом. Отже, позивач був позбавлений можливості надати необхідний перелік документів, оскільки не був обізнаний про перелік питань для здійснення планової перевірки.

Як вірно зауважив позивач, що в абзаці 3 вказаної вимоги міститься речення наступного змісту «…в зв`язку з чим вимагаю підготувати належним чином завірені копії наступних документів та інформацію з підтверджуючими матеріалами, відповідно до зазначених питань».

Отже посадова особа відповідача, що підписала вказану вимогу, на власний розсуд, без визначеного у направленні переліку питань для перевірки, за відсутності уніфікованої форми акта перевірки, витребувала від позивача перелік документів щодо питань, які не були зазначені у належному документі - направленні.

Суд зауважує, що реєстрація вказаної вимоги позивачем не надає їй статусу офіційного документа і не спростовує порушень щодо її оформлення.

Доводи відповідача стосовно того, що виконання вимог ДСТУ не є обов`язковим, визнаються судом необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 6 Закону України «Про стандартизацію» (далі - Закон № 1315) залежно від рівня суб`єкта стандартизації, що приймає нормативні документи, вони поділяються на, зокрема, національні стандарти та кодекси усталеної практики, прийняті національним органом стандартизації.

Національні стандарти та кодекси усталеної практики застосовуються на добровільній основі, крім випадків, якщо обов`язковість їх застосування встановлена нормативно-правовими актами (частина друга статті 23 Закону № 1315).

Згідно частини першої Глави І Правил діловодства, ці Правила встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності.

Згідно пункту 2 частини другої Глави ІІ Правил діловодства управлінські документи установи за їх назвою, формою та складом реквізитів повинні відповідати уніфікованим формам, які встановлюються національними стандартами, нормативно-правовими актами. Перелік класів управлінських документів визначається Державним класифікатором управлінської документації ДК 010-98, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 31.12.1998 № 1024.

Абзацом 1 Розділу 1 Державного класифікатора управлінської документації ДК 010-98 Державного класифікатора України, затвердженого Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації України від 31.12.1998 № 1024 визначено, що Державний класифікатор управлінської документації (далі по тексту - ДКУД) є складовою частиною державної системи класифікації і кодування техніко-економічної та соціальної інформації.

Абзацом 8 Розділу 1 ДКУД визначено, що ДКУД містить, зокрема, такий клас як організаційно-розпорядча документація (код 02).

Згідно пунктів 2.2, 2.3, 2.4 Розділу 2 ДКУД:

- уніфікована система документації, це система документації, що створена за єдиними правилами та вимогами і містить інформацію, необхідну для управління у певній сфері діяльності;

- управлінська документація, це сукупність взаємопов`язаних документів, що застосовуються для вирішення завдань управління національним господарством і мають нормативно-правову силу;

- уніфікована система організаційно-розпорядчої документації, це система документації, використовувана для організаційно-розпорядчих завдань управління.

Отже відповідач, як територіальний орган центральної виконавчої влади зобов`язаний у своїй діяльності використовувати національні стандарти, а позивач правомірно посилається на порушення відповідачем відповідних національних стандартів.

Позивач також посилається на те, що акт перевірки підписаний не усіма особами, що приступили до перевірки та внесли відповідні записи до журналу реєстрації заходів державного нагляду.

Відповідач заперечує проти цього та вважає, що наказ № 572 та направлення № 454 від 30.01.2019 визначає перелік осіб, що мають право здійснити перевірку.

Суд вважає такі доводи відповідача необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини шостої статті 7 Закону № 877-V:

- за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду складає акт, який повинен містити такі відомості: дату складення акта; тип заходу (плановий або позаплановий); форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо); предмет державного нагляду; найменування органу державного нагляду, а також посаду, прізвище, ім`я та по батькові посадової особи, яка здійснила захід; найменування юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснювався захід;

- посадова особа органу державного нагляду зазначає в акті стан виконання вимог законодавства суб`єктом господарювання, а в разі невиконання - детальний опис виявленого порушення з посиланням на відповідну вимогу законодавства;

- в останній день перевірки два примірники акта підписуються посадовими особами органу державного нагляду, які здійснювали захід, та суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом;

- у разі відмови суб`єкта господарювання підписати акт посадова особа органу державного нагляду вносить до такого акта відповідний запис;

- один примірник акта вручається керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі в останній день заходу державного нагляду, а другий зберігається в органі державного нагляду.

З наданих позивачем та відповідачем копій акту перевірки вбачається, що він підписаний тільки трьома посадовими особами відповідача.

В той же час, згідно наданої позивачем копії журналу реєстрації заходів державного нагляду, записи до нього внесені посадовими особами відповідача у кількості шести осіб.

Наведене свідчить, що акт перевірки позивача дійсно не підписаний усіма посадовими особами відповідача, що визначені наказом № 572 та направленням № 454 від 30.01.2019. Вказане є порушенням частини шостої статті 7 Закону № 877-V.

З огляду на приписи норм пункту 8 частини першої статті 8, часини другої статті 9 та частини першої статті 62 Закону України «Про державну службу», суд зауважує, що наказ № 572 підлягав обов`язковому виконанню усіма зазначеними у ньому посадовими особами.

Пунктом 5.23 ДСТУ 4163-2003 визначено, що підпис складається з назви посади особи, яка підписує документ (повної, якщо документ надруковано не на бланку, скороченої - на документі, надрукованому на бланку), особистого підпису, ініціалу(-ів) і прізвища.

Згідно пункту 5 Глави 10 Розділу ІІ Правил діловодства, якщо за зміст документа відповідають кілька осіб, то проставляються два або більше підписів. При цьому підписи посадових осіб розміщуються один під одним відповідно до підпорядкованості осіб.

Положеннями пункту 2 Розділу І Правил діловодства визначено, що службовий документ - це офіційно зареєстрований службою діловодства або відповідним чином засвідчений документ, що одержаний чи створений установою у процесі її діяльності та має відповідні реквізити (абзац 30). Реквізит службового документа - обов`язковий елемент, зафіксований в документі для його ідентифікації, організації обліку та надання йому юридичної сили (абзац 28).

Відповідно до положень підпункту 4.1.7 пункту 4.1 ДСТУ 2732:2004 підпис (службового документа) - реквізит службового документа, який свідчить про відповідальність особи за його зміст та є єдиний чи один з реквізитів, що надають документові юридичної сили.

Згідно з пунктом 3.12 ДСТУ 2732:2004 юридична сила (службового документа) - властивість службового документа, надана чинним законодавством, яка є підставою для вирішення правових питань, здійснювати правове регулювання і (або) управлінські функції.

Статтею 74 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, допустимість як властивість доказів поєднує в собі декілька вимог. Доказ вважається допустимим, якщо він отриманий уповноваженим суб`єктом, з дотриманням належної правової процедури та є закріпленим у відповідному джерелі.

Судом встановлено, що в акті перевірки відсутні ініціали та підписи всіх посадових осіб відповідача, які були зазначені у наказі № 572 та здійснили перевірку. Зокрема, відсутні підписи заступника начальника відділу Вакули О. А., головного спеціаліста Ведяшкіна В. В. та головного спеціаліста Синицької-Бугайової В. Л.

Таким чином суд дійшов висновку, що відповідачем та його посадовими особами не були дотримані зобов`язання, які є обов`язковими відповідно до частини другої статті 8 Закону № 877-V, а саме:

- повно, об`єктивно та неупереджено здійснювати державний нагляд у межах повноважень, передбачених законом;

- не допускати здійснення заходів державного нагляду та інших заходів, що не відповідають або не встановлені цим Законом;

- дотримуватися встановлених законом принципів, вимог та порядку здійснення державного нагляду у сфері господарської діяльності.

Дії посадових осіб відповідача щодо здійснення планової перевірки позивача також свідчать про порушення основних принципів державного нагляду (стаття 3 Закону № 877-V), а саме:

- рівності прав і законних інтересів усіх суб`єктів господарювання;

- гарантування прав та законних інтересів кожного суб`єкта господарювання;

- об`єктивності та неупередженості здійснення державного нагляду;

- здійснення державного нагляду лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом;

- відкритості та прозорості державного нагляду.

Щодо правомірності видання відповідачем припису суд зазначає наступне.

Вимоги припису обґрунтовуються висновками, що викладені в акті перевірки.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 18 Закону № 5007-VI відповідач як уповноважений орган має право надавати, зокрема, суб`єктам господарювання, обов`язкові для виконання приписи про усунення порушень вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Пунктом 1 припису від позивача вимагається вжити заходи у відповідності до частини другої статті 20 Закону № 5007-VI щодо застосування в період з 01.07.2017 по 31.01.2019 тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які встановлені протиправним та скасованим Розпорядженням № 668 від 06.06.2017, згідно з рішеннями Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2018, Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2018 у справі № 826/8441/17 у термін до 21.06.2019.

В абзацах 1-3 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки, з посиланням на вищевказані судові рішення, зазначено, що згідно наданих під час перевірки даних на балансі позивача обліковується 612 житлових будинків, в період з 01.07.2017 по 20.12.2018 застосовано тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які встановлені протиправним та скасованим Розпорядженням № 668 від 06.06.2017 року, згідно рішення суду. В період з 21.12.2018 по 31.01.2019 застосовано тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які не встановлені рішенням органу місцевого самоврядування.

Відповідно до абзацу 8 частини четвертої статті 4 Закону № 877-V орган державного нагляду не може здійснювати державний нагляд у сфері господарської діяльності, якщо закон прямо не уповноважує такий орган на здійснення державного нагляду у певній сфері господарської діяльності та не визначає повноваження такого органу під час здійснення державного нагляду.

Згідно статті 16 Закону № 5007-VI органом державного контролю та спостереження у сфері ціноутворення є, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з контролю за цінами.

Отже, виключно законом визначаються повноваження відповідача під час здійснення ним заходів державного нагляду.

Так, згідно пункту 5 та пункту 14 частини першої статті 1 Закону № 5007-VI, застосуванням ціни є продаж (реалізація) товару за встановленою ціною, а формуванням ціни є механізм визначення рівня ціни товару.

Статтею 18 Закону № 5007-VI визначений вичерпний перелік прав органу державного нагляду.

Так, відповідач, має право, зокрема:

- проводити у суб`єктів господарювання в установленому порядку планові та позапланові перевірки: достовірності зазначеної у документах інформації про формування, встановлення та застосування державних регульованих цін; бухгалтерських книг, звітів, кошторисів, декларацій, показників реєстраторів розрахункових операцій та інших документів незалежно від способу подання інформації, пов`язаних з формуванням, встановленням та застосуванням державних регульованих цін; наявності виписки або витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також документів, що посвідчують особу, в посадових осіб;

- одержувати відповідно до законодавства у письмовій формі пояснення, довідки і відомості з питань, що виникають під час проведення перевірки;

- одержувати безоплатно від суб`єктів господарювання, що перевіряються, копії документів та інші відомості, необхідні для здійснення державного нагляду за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, документів, що можуть підтверджувати їх порушення, платіжних доручень, квитанцій, що підтверджують факт перерахування до бюджету коштів у разі застосування адміністративно-господарських санкцій, а також довідки, підготовлені суб`єктами господарювання на їх вимогу;

- вимагати від суб`єктів господарювання, що перевіряються, усунення виявлених порушень вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін;

- надавати органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання обов`язкові для виконання приписи про усунення порушень вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Зважаючи на приписи вищевикладених норм, відсутність питань у направленні на перевірку, відсутність факту належного витребування будь-якої документації, визначеної статтею 18 Закону № 5007-VI, відсутність такої документації в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відповідач здійснив перевірку не у відповідності з наведеними вище нормами чинного законодавства. При цьому суд зважає на ту обставину, що уповноважені на перевірку посадові особи, всупереч абзацу 9 частини другої статті 5 Закону № 877-V, самостійно визначили питання, щодо яких вони здійснили перевірку позивача.

Закон № 5007-VI не надає повноважень відповідачу, як уповноваженому органу, не здійснюючи фактичну перевірку визначеної законом документації, встановлювати наявність порушень у діяльності суб`єкта господарювання на підставі судових рішень.

Визначивши у акті перевірки факт щодо застосування позивачем тарифу з 01.07.2017 по 20.12.2018, відповідач не витребував та не надав належну оцінку документації щодо застосування у цей період позивачем певного тарифу. Тобто, відповідач мав повноваження перевірити, за яким саме тарифом позивачем фактично була продана у вказаний період послуга, що ним надається. Встановлення органом місцевого самоврядування певного тарифу не є підтвердженням того, що саме його було застосовано і саме органи державного нагляду, в даному випадку - відповідач, мають повноваження перевірити, чи продана послуга саме за встановленим тарифом, а не будь-яким іншим.

Відповідач обмежився висновками вищевказаних судових рішень, що не відповідає змісту та об`єму його повноважень відповідно до статті 18 Закону № 5007-VI.

В матеріалах справи, також, відсутні докази на підтвердження висновку відповідача щодо застосування позивачем тарифу на послуги, які не встановлені рішенням органу місцевого самоврядування в період з 21.12.2018 по 31.01.2019. Суд зазначає, що рішенням органу місцевого самоврядування встановлюється тариф на послуги та структура тарифу. В акті перевірки відсутня інформація про які саме послуги йдеться у вказаному висновку. Відсутні витребувані докази на підтвердження застосування позивачем певного тарифу у цей період, його розмір та суму отриманих коштів за надані позивачем послуги.

Судом також враховуються висновки Верховного суду, що містяться у постанові від 12.06.2019 у справі № 826/8441/17, якою вищевказані судові рішення у цій справі скасовані.

Так, Верховним судом зазначається:

- у пункті 37 - у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів місцевого самоврядування суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині (частина восьма статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, що діяла на момент розгляду судом справи у першій інстанції). Скасування нормативного акту і визнання його незаконним має різні правові наслідки. Відтак, дійшовши висновку про протиправність оскаржуваного розпорядження, суд має повноваження визнати його незаконним;

- у пунктах 47-49 - суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відсутність відповідних технічних паспортів, та/або надання будь-яких інших документів, окрім технічних паспортів, є порушенням положень вищезазначеного Порядку № 869. Відповідач затвердив тарифи та структуру тарифів без перевірки їх економічної обґрунтованості та за відсутності визначеної Порядком № 869 документації, тобто без дотримання вимог статей 30, 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (пункт 47). Такий висновок суди попередніх інстанцій обґрунтували тим, що «упродовж розгляду справи відповідачем не надано містобудівної та землевпорядної документації на жоден з будинків, для яких затверджено тариф оскаржуваним розпорядженням від 06.06.2017, а надані технічні паспорти на деякі з будинків, виготовлені за часів Радянського Союзу, не відповідають фактичній площі будинків, при цьому акти щодо таких обмірів відсутні» (пункт 48). Суд не може погодитися з таким висновком, оскільки його зроблено з порушенням правил оцінки доказів (пункт 49);

- у пункті 51 - відповідно до абзацу 4 пункту 2 Порядку № 869 тарифи на послуги розраховуються окремо за кожним будинком. Отже, суди мали оцінити Розпорядження №668 щодо кожного окремого будинку: чи був наявний технічний паспорт цього будинку; чи відповідає зазначена в технічному паспорті сумарна загальна площа реальній, а якщо не відповідає, то чим це підтверджується; яку загальну площу було взято для розрахунку тарифу; чи був тариф саме для цього конкретного будинку розрахований правильно;

- у пункті 52 - оскільки тарифи встановлюються щодо кожного окремого будинку, то у разі встановлення неправильності розрахунку тарифу для конкретного будинку, Розпорядження № 668 підлягає визнанню незаконним саме в частині встановлення тарифу щодо цього будинку, а не в цілому;

- у пункті 53 - висновки судів попередніх інстанцій про те, що «надані технічні паспорти на деякі з будинків, виготовлені за часів Радянського Союзу, не відповідають фактичній площі будинків» не можуть слугувати підставою для визнання тарифів необґрунтованими, оскільки законодавством не встановлено строку чинності технічних паспортів.

Отже, вимога відповідача щодо виконання позивачем пункту 1 припису, який грунтується на скасованих Верховним Судом судових рішеннях, є в будь-якому випадку протиправною.

Окрім зазначеного вище позивач також наголошував на неможливості застосування санкцій приписом.

Так, частиною восьмою статті 7 Закону № 877- V встановлено, що приписом є обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду суб`єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання.

Адміністративно-господарськими санкціями є заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності та ліквідацію його наслідків, які згідно зі статтею 238 Господарського кодексу України можуть бути застосовані до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 239 Господарського кодексу України органи державної влади, відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції: вилучення прибутку (доходу); адміністративно-господарський штраф; стягнення зборів (обов`язкових платежів); застосування антидемпінгових заходів; припинення експортно-імпортних операцій; застосування індивідуального режиму ліцензування на умовах та в порядку, визначених законом; зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб`єктом господарювання певних видів господарської діяльності; анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб`єктом господарювання окремих видів господарської діяльності; обмеження або зупинення діяльності суб`єкта господарювання; ліквідація суб`єкта господарювання; інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону № 5007-VI визначається застосування до суб`єкта господарювання санкцій у вигляді вилучення необґрунтовано одержаної виручки та штрафу у розмірі 100 відсотків необґрунтовано одержаної виручки.

Враховуючи приписи статті 239 Господарського кодексу України, суд погоджується із доводами позивача, що частина друга статті 20 Закону № 5007-VI визначає застосування до суб`єкта господарювання санкції у вигляді повернення необґрунтовано одержаної виручки споживачам.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону № 5007-VI - необґрунтовано одержана виручка є такою, що становить позитивну різницю між фактичною виручкою від продажу (реалізації) товару та виручкою за цінами, сформованими відповідно до запровадженого способу регулювання.

Застосовуючи норму частини другої статті 20 Закону № 5007-VI, відповідач мав встановити та обрахувати суму необґрунтовано одержаної виручки, що становить позитивну різницю між фактичною виручкою від продажу (реалізації) товару та виручкою за цінами, сформованими відповідно до запровадженого способу регулювання, однак не зробив цього.

Акт перевірки та припис не містять будь-яких посилань на встановлення факту одержання необґрунтованої виручки та її розрахунків.

Документація про встановлення факту та суми такої виручки до матеріалів справи відповідачем також не подана.

Відповідач стверджував, що вказані вимоги не є санкцією, а лише зобов`язання позивача привести у відповідність свою діяльність.

Утім, враховуючи, що відповідачем обчислена очікувана сума перерахунку мешканцям будинків Оболонського району м. Києва вартості послуг, вказана вимога містить ознаки санкцій, так як передбачає повернення певних коштів.

Крім цього судом встановлено, що позивачем до позовної заяви доданий документ - додаток 1 із назвою «Тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», який містить підпис та ініціали «Курочка Д. В . ».

Натомість, відповідачем до матеріалів справи подана копія додатку 1, зміст якої збігається із змістом копії додатку 1, поданої позивачем. Також відповідачем надано копію додатку 1, що містить назву «Розрахунок різниці тарифів плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій згідно розпоряджень КМДА від 30.04.20192015 № 442 та від 06.06.2017 № 668», який підписаний трьома посадовими особами відповідача. Доказів вручення позивачу примірника такого додатку 1 під час вручення примірника акта перевірки матеріали справи не містять. У додатку 1 відсутні посилання на акт перевірки, складений відповідачем та його реквізити. Сам акт перевірки складений на п`яти аркушах і вручений посадовій особі позивача 15.02.2019.

Про складення такого додатку 1 акт перевірки жодних посилань не містить, оскільки в абзаці 2 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» міститься напис наступного змісту - «Згідно наданих під час перевірки даних на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва»», обліковується 612 багатоквартирних житлових будинків, загальною площею квартир 4539,978 тис. м.2, з яких загальна площа квартир розташованих на першому поверсі складає 426,851 тис. м2 (додаток 1)». Отже, зміст складеного відповідачем додатку 1 мав полягати виключно у інформації про кількість будинків на балансі позивача, їх загальну площу та загальну площу квартир на першому поверсі.

Відповідно, додаток 1 «Розрахунок різниці тарифів плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій згідно розпоряджень КМДА від 30.04.2015 № 442 та від 06.06.2017 № 668», не може вважатися таким, що складений за результатами проведеної перевірки позивача.

Посилання відповідача на частину другу статті 12 Закону №5007-VI щодо економічної обґрунтованості державних регульованих цін, в обґрунтування правомірності виданого припису, суд не приймає до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до норми вищевказаної статті державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу.

Відповідно до пункту 2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 (в редакції, чинній на момент затвердження тарифу Розпорядженням № 668, далі - Постанова/Порядок КМУ № 869), тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій є сукупною (загальною) вартістю надання таких послуг, розрахованою на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість або єдиного податку.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 869 тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до цього Порядку.

Статтею 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 (в редакції, чинній на дату прийняття Розпорядження КМДА № 668) визначено, що виконавець має право, зокрема, розробляти і подавати на затвердження розрахунки щодо рівня цін/тарифів на житлово-комунальні послуги першої і другої групи (пункти 1 та 2 та частини першої статті 14 цього Закону) в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 869 (в редакції станом на дату прийняття Розпорядження № 668 про встановлення тарифів), витрати з прибирання прибудинкової території (ручним та механізованим способами) визначаються за відповідною формулою, де Вр - витрати з прибирання прибудинкової території без залучення спеціалізованих машин (механізмів) (ручним способом); Вм - витрати з прибирання прибудинкової території із залученням спеціалізованих машин (механізмів) (механізованим способом); Пз - сумарна загальна площа (зазначена у технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) (якщо в технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) не відображені та невідкореговані площі, необхідні для розрахунку тарифу на послуги, застосовуються площі, які зазначені в актах, складених за результатами проведених обмірів житлового фонду); Оз - заробітна плата; Вф - сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; Н - накладні витрати; М - матеріальні витрати; І - обов`язкові платежі до бюджету; Ппт - площа прибудинкової території, яка прибирається механізованим способом; Нпрт - норматив (норма) прибирання одиниці площі прибудинкової території спеціалізованими машинами (механізмами); Вм1 - вартість машино-години роботи спеціалізованих машин (механізмів).

В матеріалах справи відсутні докази, що відповідач витребував від позивача документацію про розрахунок ним планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість або єдиного податку (по кожному будинку окремо). Не подані такі докази відповідачем і до матеріалів справи.

Суд вважає, що без перевірки здійснених позивачем розрахунків витрат, прибутку та документації, що покладається в їх основу, у відповідача відсутні підстави стверджувати про економічну необґрунтованість відповідного тарифу і, відповідно, відсутні підстави стверджувати, що позивачем порушені вимоги щодо формування тарифу на послуги.

При цьому, позивачем не заперечується, що на дату планової перевірки він надавав послуги з урахуванням пункту 31 Прикінцевих та перехідних положень Розділу VI Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017, яким визначено, що договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені до введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуг з управління багатоквартирним будинком, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами (у тому числі вивезення побутових відходів за наявності), до дати набрання чинності договорами про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладені за правилами, визначеними цим Законом. У разі якщо згідно з такими договорами передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Пунктом 2 припису від позивача вимагається, за період з 01.02.2016 по 31.01.2019, здійснити перерахунки мешканцям будинків Оболонського району м. Києва вартості послуги прибирання прибудинкової території та за послуги прибирання та вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, в які включено площу, що закріплена на праві повного господарського відання за КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» у м. Києві на підставі Наказу Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації від 21.02.2002 № 23 (очікувана сума перерахунку становить 2 852 364,97 грн.) у термін до 21.03.2019.

В абзаці 6 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки зазначено, що до складової розрахунку тарифу на послуги прибирання прибудинкової території та на прибирання та вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, в які включено площу, яка закріплена на праві повного господарського відання за КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» у м. Києві на підставі Наказу Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації від 21.02.2002 № 23 (додаток № 2).

В абзаці 7 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки зазначено, що таким чином, позивачем, в період з 01.02.2016 по 31.01.2019 порушено вимоги щодо формування тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій: за послугу прибирання прибудинкової території та за послугу прибирання та вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, власникам квартир, мешканцям будинків Оболонського району м. Києва.

При цьому відповідач в абзаці 5 акту перевірки посилається на пункт 4 частини першої статті 1 Закону № 417, яким визначено, що «прибудинкова територія» це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Згідно частини сьомої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI) містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Відповідно до частини третьої статті 2 Закону № 3038-VI містобудівна документація розробляється на паперових і електронних носіях на оновленій картографічній основі в цифровій формі як набори профільних геопросторових даних у державні геодезичній системі координат УСК-2000 і єдиній системі класифікації та кодування об`єктів будівництва для формування баз даних містобудівного кадастру.

Документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель авторського нагляду за виконанням проектів (стаття 1 Закону України «Про землеустрій», далі - Закон № 858- IV).

Суд зауважує, що в контексті змісту поняття «формування ціни», визначеного Законом № 5007-VI та приписів Порядку № 869 (пункти 1, 2, 5-7, 20) відповідач наділений повноваженнями на перевірку обґрунтованості здійснених позивачем розрахунків витрат на послугу прибирання прибудинкової території та послугу з прибирання і вивезення снігу, посипання призначеної для проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами.

Зважаючи на період, за який відповідач встановив порушення з боку позивача, судом встановлено, що це період дії двох розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), якими встановлені тарифи на вказані послуги - № 442 від 30.04.2015 та № 668 від 06.06.2017.

Здійснення виконавцем розрахунків витрат на вказані послуги є передумовою встановлення органом місцевого самоврядування тарифу.

Пунктом 7 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) визначено, що витрати з прибирання прибудинкової території (Впт) визначаються за формулою Впт=(Оз+Вф+Н+М+І):Пз, де Оз - заробітна плата; Вф - відрахування із заробітної плати внесків до Пенсійного фонду України та інших фондів соціального страхування; Н - накладні витрати; М - матеріальні витрати; І - обов`язкові платежі до бюджету; Пз - сумарна загальна площа (зазначена у технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку).

Отже, Порядок № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) взагалі не передбачав включення до розрахунку витрат будь-яких інших площ, ніж сумарна загальна площа (зазначена у технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку).

Додаток 2 має назву «Розрахунок зменшення приведених площ житлових будинків внаслідок передачі окремих тротуарів на баланс ШЕДів».

Позивач посилається на те, що не отримував від відповідача, разом із примірником акта перевірки, примірник додатку 2.

Акт перевірки складений на 5 аркушах і саме його примірник, як наголошує позивач, а відповідач не спростував, був вручений заступнику директора ОСОБА_5 Ю. Доказів про вручення позивачу примірника додатку 2 матеріали справи не містять. Таким чином посилання позивача з цього питання є обґрунтованими.

Згідно абзацу 1 пункту 2 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - вартість надання таких послуг, розрахована на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість.

З урахуванням приписів абзаців 1 та 3 пункту 2, пункту 7 Порядку (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) суд дійшов висновку, що визначення відповідачем дати порушення позивачем порядку формування тарифу з 01.02.2016 є безпідставним, оскільки станом на цю дату позивач не здійснював розрахунок витрат у відповідності до пункту 7 Порядку № 869. При цьому відповідачем, у встановлений законодавством порядок та спосіб не витребувані документи, що свідчать про здійснення позивачем розрахунків таких витрат та подання їх до органу місцевого самоврядування для визначення вартості надання послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та встановлення тарифу. Не витребувана по кожному будинку окремо, документація, що необхідна була для розрахунку таких витрат і покладена в їх основу.

Схеми прибирання прибудинкової території, на які посилається відповідач, не можуть вважатися документацією, на підставі якої позивач здійснює розрахунки витрат на послугу прибирання прибудинкової території. Доказів іншого відповідачем не надано.

Отже, висновки відповідача щодо включення позивачем до складової розрахунку тарифу площ тротуарів у період з 01.02.2016 по 05.06.2017 (останній день дії тарифу, встановленого Розпорядженням № 442) є безпідставними та не підтверджуються наявними у справі доказами.

Щодо послуги з прибирання і вивезення снігу, посипання призначеної для проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами суд зазначає, що пунктом 20 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) встановлено наступне: витрати з прибирання і вивезення снігу, посипання призначеної для проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами визначається на підставі даних калькуляції, складеної з урахуванням індивідуальних норм прибирання і вивезення снігу та посипання протиожеледними сумішами, що затверджені органом місцевого самоврядування, залежно від площі території, з якої вивозиться сніг, відстані до пунктів звалищ, вартості вивезення, а також фактичної площі посипання зазначеної частини прибудинкової території.

В акті перевірки та приписі відсутні посилання на порушення позивачем пункту 20 Порядку № 869. Під час проведеної відповідачем планової перевірки документація, яка була покладена в основу розрахунків виконавцем витрат з прибирання і вивезення снігу, посипання призначеної для проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами, в тому числі містобудівна та землевпорядна документація, у встановлений законодавством порядок та спосіб не витребувана та не досліджена, посилання на неї в акті перевірки та оскаржуваному приписі також відсутні, до матеріалів справи відповідачем не подані.

06.06.2017 розпорядженням № 668 затверджені нові тарифи на послугу прибирання прибудинкової території та на послугу з прибирання і вивезення снігу, посипання призначеної для проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами.

Згідно абзацу 1 пункту 2 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 668) тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій є сукупною (загальною) вартістю надання таких послуг, розрахованою на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість або єдиного податку.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 668), витрати з прибирання прибудинкової території (ручним та механізованим способами) визначаються за відповідною формулою, де Вр - витрати з прибирання прибудинкової території без залучення спеціалізованих машин (механізмів) (ручним способом); Вм - витрати з прибирання прибудинкової території із залученням спеціалізованих машин (механізмів) (механізованим способом); Пз - сумарна загальна площа (зазначена у технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) (якщо в технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) не відображені та невідкореговані площі, необхідні для розрахунку тарифу на послуги, застосовуються площі, які зазначені в актах, складених за результатами проведених обмірів житлового фонду); Оз - заробітна плата; Вф - сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; Н - накладні витрати; М - матеріальні витрати; І - обов`язкові платежі до бюджету; Ппт - площа прибудинкової території, яка прибирається механізованим способом; Нпрт - норматив (норма) прибирання одиниці площі прибудинкової території спеціалізованими машинами (механізмами); Вм1 - вартість машино-години роботи спеціалізованих машин (механізмів).

Згідно пункту 20 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 668) витрати на прибирання і вивезення снігу, посипання призначеної для проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами (зимове прибирання) (Вптз) визначаються з урахуванням діючих норм часу на виконання зазначених робіт, матеріально-технічних ресурсів та фактичної площі посипання частини прибудинкової території за формулою Вптз = (Врз + Вмз) : Пз, Врз = Оз + Вф + Н + М + І, Вмз = (Ппт х Нпрт) х Вм1, де Врз - витрати із зимового прибирання прибудинкової території без залучення спеціалізованих машин (механізмів) (ручним способом); Вмз - витрати із зимового прибирання прибудинкової території із залученням спеціалізованих машин (механізмів). У разі виконання зазначених робіт на умовах субпідряду витрати визначаються з урахуванням положень пункту 6 цього Порядку.

Містобудівна та землевпорядна документація, а також інша документація, що підтверджує здійснення позивачем розрахунків витрат на послуги у відповідності до положень вказаних пунктів Порядку № 869 станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 668 відповідачем також не витребувана і не досліджена, посилання на неї в акті перевірки відсутні, в матеріали справи така документація також не подана відповідачем в якості доказів. При цьому суд зауважує, що відповідачем не доведено, що містобудівна та землевпорядна документація має містити або містить інформацію, що необхідна для розрахунку витрат відповідно до формул, визначених вищевказаними пунктами Порядку № 869.

Схеми прибирання прибудинкових територій не є містобудівною та землевпорядною документацією в контексті приписів Законів № 3038-VI та № 858-IV. Більше того, відповідачем до матеріалів справи подано тільки копії 4-х таких схем, використання яких заперечується позивачем. Матеріалами справи та планової перевірки не підтверджується використання таких схем під час розрахунку витрат на вищевказані послуги. Копії, що надані відповідачем, не завірені позивачем у встановленому законодавством порядку.

Враховуючи вищевикладене в сукупності суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваного припису в частині пункту 2.

Пунктом 3 припису від позивача вимагається, за період з 01.02.2016 по 31.01.2019, здійснити перерахунки мешканцям будинків Оболонського району м. Києва вартості не виконаних робіт з обслуговування вентиляційних каналів (очікувана сума перерахунку становить 8 399 611 грн. 18 коп.) у термін до 21.03.2019.

В абзаці 8 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки зазначено, що під час перевірки не надано підтверджуючих документів, щодо надання взагалі послуги з обслуговування димовентиляційних каналів за період з 01.02.2016 по 31.01.2019.

Позивач зазначає, що на вимогу від 04.02.2019 ним було надано копії договорів з виконавцем послуг з обслуговування димових та вентиляційних каналів та актів наданих послуг до відповідних договорів, про що свідчать реєстри наданих документів, підписані уповноваженими представниками відповідача.

Суд встановив, шо в абзаці 11 вимоги від 04.02.2019 зазначено, що від позивача вимагається надання копії договорів із додатками, укладених із виконавцями послуг по утриманню житлового фонду КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва».

Отже, від позивача вимагалось надання виключно копій договорів із додатками.

Відповідач посилається на статтю 11 Закону № 877-V щодо обов`язку позивача надавати документи в обсязі, який він вважає необхідним та на не надання посадовим особам відповідача документів щодо виконання робіт з прочищення вентиляційних каналів, які виконувалися штатними працівниками позивача.

Також відповідач вважає, що на суб`єкта господарювання покладено обов`язок надавати органу нагляду необхідні документи з питань, що виникають під час державного нагляду.

Суд вважає висновки та доводи відповідача з цього питання необґрунтованими з огляду на наступне.

Як вже було встановлено судом, у направленні на перевірку відповідачем не зазначений перелік питань, щодо яких здійснювалась перевірка позивача. Запит від 04.02.2019 не є офіційним документом відповідача як органу державного нагляду, а особа, що його підписала, на власний розсуд витребувала перелік документів.

Тобто позивач не був обізнаний про те, щодо яких саме питань здійснювалась перевірка і, відповідно, не міг знати які саме документи необхідно надати. Наведене не спростоване відповідачем.

Як свідчить доданий до матеріалів справи позивачем Реєстр наданих документів для перевірки членам комісії Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві від 05.02.2019, з підписами посадових осіб відповідача - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , позивачем було надано копії підтверджуючих документів наданих послуг, а саме: договорів з виконавцем послуг з обслуговування димових і вентиляційних каналів та актів наданих послуг до відповідних договорів.

Також позивачем додано і до матеріалів справи вказані копії договорів на надання послуг з технічного обслуговування димових і вентиляційних каналів від газових приладів та копії актів здачі-приймання виконаних робіт до договорів на надання послуг з технічного обслуговування димових і вентиляційних каналів від газових приладів.

Відповідач, у відповідності з вимогами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не надав суду копії вказаних документів.

Посилання відповідача на відсутність у позивача з 01.01.2016 по 21.09.2017 дозволу на проведення робіт з оглядом, ремонтом та чищенням вітропроводів та ненадання документів щодо виконання робіт з прочищення вентиляційних каналів, які виконувалися штатними працівниками позивача судом до уваги не приймаються, оскільки питання наявності чи відсутності відповідних дозволів не було питанням, що зазначено у направленні на перевірку, а згідно пункту 3.2 акту перевірки документи дозвільного характеру, необхідність одержання яких передбачено Законом, до перевірки не вимагались. Так само, документи щодо виконання робіт з прочищення вентиляційних каналів, які виконувалися штатними працівниками позивача, під час перевірки не вимагались.

Під час перевірки дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін позивачем, відповідач мав повноваження дослідити, яким чином розраховувались витрати на вказані послуги та чи надається послуга за встановленою ціною.

Відповідно до пункту 16 Порядку № 869 витрати з обслуговування димових та вентиляційних каналів (Вдвк) визначаються за певною формулою. У акті перевірки відсутні будь-які посилання на не застосування або порушення позивачем вказаної формули.

Суду також не надано доказів розрахунків відповідачем «очікуваної суми перерахунку» в сумі 8 399 611,18 грн. Документи, що свідчать про розрахунки цієї суми, як стверджував позивач, а відповідач не спростував, під час перевірки позивача не складались, докази про вручення таких розрахунків позивачу в матеріалах справи відсутні.

Отже, з урахуванням змісту терміну «застосування ціни» та вимог статті 18 Закону № 5007-VI, враховуючи приписи Закону № 877-V щодо вимог, які ставляться до розпорядчих документів органу державного нагляду та зважаючи на наявні у справі докази, можна дійти висновку, що відповідач фактично не здійснював перевірку застосування позивачем ціни щодо послуги з технічного обслуговування димових і вентиляційних каналів.

Посилання відповідача на Правила дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, судом до уваги не приймаються, оскільки вказаний нормативно-правовий акт встановлює єдиний порядок дорожнього руху на всій території України і не встановлює та не врегульовує правовий режим формування та обслуговування прибудинкових територій навколо житлових будинків, не унормовує зміст терміну «прибудинкова територія». Актом перевірки не встановлено порушення позивачем будь-яких норм вказаних Правил.

Враховуючи все вищевикладене суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного припису в частині пункту 3, а також припису в цілому.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Суд, оцінюючи акт перевірки як доказ, повинен встановити відповідність його критерію допустимості.

Повне та всебічне встановлення обставин справи здійснюється виключно на підставі підтверджених належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами учасників справи або таких міркувань та доводів стосовно певних обставин, які не потребують доведення. Докази, одержані з порушенням закону, не приймаються.

Використання доказів, отриманих з порушенням встановленого порядку, призводять до несправедливості судового розгляду в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи має їх використання вирішальне значення для вирішення справи по суті.

Відповідно, з урахуванням встановлених судом обставин акт перевірки є таким, що складений з порушенням встановлених норм чинного законодавства.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом , запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04, 10.02.2010) Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01.07.2003).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27.09.2001).

За приписами частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На переконання суду відповідач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його доводи щодо правомірності оскаржуваного припису, суду не надав.

Натомість позивач довів суду, що діяв обґрунтовано та в межах прав, визначених спеціальним законом.

Статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язок надання правової кваліфікації відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначення, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору покладається на суд. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Також, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас, посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. Така позиція відповідає позиції, що викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 25.06.2019 по справі № 924/1473/15, а також у постанові Верховного суду від 22.01.2020 по справі № 210/2289/17.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 3842,00 грн.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, то судові витрати у вигляді судового збору підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача у справі.

Окрім того, в клопотанні від 08.04.2019 позивач також просив відшкодувати витрати на правову допомогу на загальну суму 8000,00 грн.

Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Представником позивача до згаданого клопотання доданий Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 20.03.2019.

Частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону України «Про адвокатуру» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

Частиною другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 28 Закону України «Про адвокатуру» договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди).

Позивачем на час розгляду справи не надано доказів в підтвердження факту оплати гонорару (винагороду), а отже відсутні підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу.

Про обов`язковість надання доказів щодо фактичної оплати правничої допомоги неодноразово вказував Верховний Суд у чисельній практиці.

Інших доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем не надано.

Тому виходячи з вищенаведеного, клопотання позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань останнього задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати припис № 187 від 21 лютого 2019 року про виконання законних вимог щодо усунення порушень порядку формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, виданий Головним управлінням Держпродспоживслужби в м. Києві.

3. Стягнути на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» (адреса: 04214, м. Київ, вул. Північна, 22, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві (адреса: 03151, м. Київ, вул. Волинська, 12, ) сплачений судовий збір у розмірі 3842,00 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко