Справа № 380/1387/20
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1387/20 пров. № А/857/6554/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року у справі № 380/1387/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Сакалош В.М. в м. Львів Львівської області 05.03.2020 року о 12:10 годині згідно з протоколом судового засідання, повний текст рішення складено 10.03.2020), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (надалі також ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) у якій просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 лютого 2019 року;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 лютого 2019 року;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4420,00 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по лютий 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 лютого 2019 року.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по лютий 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 лютого 2019 року.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також порушено норми процесуального права, просить змінити мотивувальну частину рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року в частині задоволення періоду, за який необхідно здійснити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій та розподілу судових витрат.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що позивач має право на одержання додаткової відпустки як учасник бойових дій за період з 2016 по 2019 роки із збереженням заробітної плати, оскільки він у 2016 році має шість місяців безперервної служби та набув відповідного права на додаткову відпустку 29.12.2016.

Також, апелянт вважає невірним та необґрунтованим висновок суду, що витрати на правову допомогу заявлені позивачем не є достатньо обґрунтованими та співмірними.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. У разі задоволення апеляційної скарги, відповідач клопоче про зменшення розміру витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи те, що згідно з приписами пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 безтерміново має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 виданим 29.12.2016.

Солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , механіка-водія-електрика зенітної ракетної обслуги зенітної ракетної батареї військової частини НОМЕР_3 (військова частина НОМЕР_1 ) наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.02.2019 №7-РС звільнено в запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі також Закон № 2232-XII).

Згідно витягу з вищевказаного наказу від 25.02.2019 №47, позивача виключено з списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому при звільненні грошової компенсації за невикористані в період з 2016 по 2019 роки календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, позивач звернувся з позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (надалі також Закон № 504/96-ВР) та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі також Закон № 3551-ХІІ). Разом з тим, оскільки право на пільги отримано в кінці поточного (2016) року, суд дійшов висновку, що за 2016 рік відпустка не могла бути надана, і відповідно компенсація відшкодуванню за вказаний період не підлягає.

Також, суд першої інстанції вважав, що спірні правовідносини за складом учасників, підставами виникнення спору, позовними вимогами та законодавством, яке їх регулює, підлягає вирішенню на основі типового застосування норм матеріального права у зразковій справі №620/4218/18, що на переконання суду свідчить про те, що витрати заявлені позивачем не є достатньо обґрунтованими та співмірними до позовних вимог.

Апеляційний суд частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції і надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі також Закон № 2011-XII), у статті першій якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (ст.6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом № 3551-XII, особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону № 504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом № 504/96-ВР або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзац 3 пункту 14 статті 10-1 цього Закону передбачає, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-XII в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-XII надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Законі України від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» (надалі також - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).

За статтею 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.

Чинним законодавством лише припинено надання зазначеного виду відпустки, проте не припинено відповідних виплат грошової компенсації за її не використання.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Відповідно до частини третьої статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції та приймає твердження позивача про те, що він має право на одержання додаткової відпустки як учасник бойових дій за 2016 рік, з огляду на наступне.

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій з 29.12.2016 року, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим військовою частиною А0780 Повітряних Сил Збройних Сил України 29 грудня 2016 року.

Пунктом 180 розділу VIII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (надалі також Положення № 1153/2008) передбачено право військовослужбовців на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до пункту 181 Положення № 1153/2008 щорічні додаткові відпустки можуть бути використані одночасно зі щорічною основною відпусткою або в інший строк з урахуванням побажання військовослужбовців та інтересів військової служби. Їх тривалість не впливає на тривалість щорічної основної відпустки.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач не має права на одержання додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік та компенсації за неї в разі невикористання посилаючись на частину сьому статті 10 № 504/96-ВР, однак, дана норма регулює надання щорічної відпустки повної тривалості до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у перший рік роботи та не стосується права на отримання додаткової відпустки, що свідчить про неправильне дослідження доказів та порушення застосування норм матеріального права, які мають значення для справи та захисту прав позивача.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Також, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Апеляційний суд дійшов висновку, що позивачу підлягає нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 рік, оскільки посвідчення учасника бойових дій позивачу видано саме в 2016 році. Таким чином, у 2016 році позивач набув право на додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є підставними та спростовують відповідні висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Щодо вимоги позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4420,00 грн. колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною першою, пунктом першим частини третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З аналізу наведених правових норм слідує, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року, 11 квітня 2018 року у справах №№815/4300/17, 814/698/16 відповідно.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач на обґрунтування зменшення витрат на оплату правничої допомоги зазначає, що позовна заява базується на висновках Касаційного адміністративного суду Верховного Суду, викладених у постанові від 16.05.2019 у справі №620/4218/19, що не вимагало від представника позивача значного обсягу наданих послуг.

При визначенні суми відшкодування вказаного виду судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Також, суд вказує на правову позицію ВС викладену в постанові від 26.06.2019 по справі № 200/14113/18-а відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тому, судом першої інстанції зроблено висновок, що за наявності зразкової справи № 620/4218/18 витрати заявлені позивачем не є достатньо обґрунтованими та співмірними до позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано Договір № 30/01 про надання правничої допомоги від 30.01.2020, Звіт № 03/02 про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом у сумі 4420,00 грн., квитанцію на оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) від 03.02.2020.

Як видно із змісту звіту про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом, адвокатом Маліченко Д.В. виконано роботи (надано послуги), зокрема з:

надання консультацій стосовно звернення до суду з адміністративним позовом, роз`яснюються наслідки та надаються рекомендації щодо збору доказів необхідних для обґрунтування позову у даній категорії справ 55 хв.;

вивчення та аналіз наданих доказів 45 хв.;

підбір нормативної бази та аналіз судової практики, шляхом пошуку та перегляду судових рішень, зокрема, у Єдиному державному реєстрі судових рішень, формування правової позиції у позовній заяві відповідно до установленої судової практики 1 год 15 хв.;

написання позовної заяви, роздрукування її копій з додатками відповідно кількості інших учасників справи, та подання до суду 3 год. 24 хв.

Відповідно до цього звіту вартість виконаних робіт (послуг) складає 4420,00 грн. (з розрахунку 1 години 700,00 грн.).

З огляду на зміст позовних вимог, складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд вважає, що гонорар адвоката у цій справі є співпірним та розумним, а розмір такого гонорару є обґрунтованим відносно заявлених позовних вимог.

З огляду на вищезазначене необхідно звернути увагу на те, що оплата позивачем за отриману правничу допомогу підлягає сплаті в трьохденний термін з дня, наступного за днем набрання законної сили судового рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат тому, надані до суду Звіт № 03/02 про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та квитанція на оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) від 02.03.2020 є належними та допустимими доказами, які свідчать про надання правничої допомоги як того вимагає норма зазначена в частині сьомій статті 139 КАС України.

Таким чином, надання правової допомоги, її межі, обсяги і вартість підтверджені належними і допустимими доказами, які містяться у матеріалах справи, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, які викладені у постановах від 21.03.2018 у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/160, від 18.10.2018 у справі № 813/4989/17 відповідно до яких для підтвердження судових витрат на правову допомогу необхідно надати для суду договір про надання правової допомоги та документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Також, жодним нормативно-правовим документом не встановлено таких підстав, як наявність зразкової справи щоб відмовити учаснику справи у відшкодуванні обґрунтованих витрат на правничу допомогу.

Навпаки, наявність такої справи давала відповідачу підстави для позасудового, безспірного задоволення вимог позивача щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Отже, є невірним та необґрунтованим висновок суду, що витрати заявлені позивачем не є достатньо обґрунтованими та співмірними.

Крім того, суд першої інстанції вказує, що до матеріалів справи на підтвердження оплати послуг адвоката долучено квитанцію, виписану ОСОБА_2 , а інших доказів того що оплата на заявлену суму була проведена суду не надано.

Судом не зазначено жодного нормативного документа, який би вказував на необхідність надання суду на підтвердження витрат на правничу допомогу інших документів, замість звіту та квитанції. Більше того, така позиціє не узгоджується з позицією Верховного Суду у згадуваній постанові у справі № 823/2638/18 від 16.05.2019 року, де вказується: «В свою чергу суд апеляційної інстанції в своєму додатковому рішенні не зазначив чому рахунок та квитанція про сплату наданих юридичних послуг не можуть бути підтвердженням оплати витрат на правову допомогу».

Узагальнюючи викладене, відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, який проявив протиправну бездіяльність, котра встановлена судом першої інстанції. Тому, з урахуванням того, що позовні вимоги позивача задоволено у повному обсязі, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на його користь повинно бути стягнуто всі витрати на професійну правничу допомогу, оскільки надання правничої допомоги, її межі, обсяги і вартість підтверджені належними і допустимими доказами, які містяться у матеріалах справи.

Крім того, позивач поніс судові витрати, які пов`язані з підготовкою та поданням апеляційної скарги. На підтвердження зазначених витрат до суду надано Звіт № 25/05 про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом у сумі 3848,00 грн., що підтверджується квитанцією на оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) від 25.05.2020.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що такі належним чином підтверджені, співмірні із складністю справи, наданими адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, а тому підлягають відшкодуванню у повному обсязі, а саме 8268,00 грн. (4420,00 грн. за надання правничої допомоги у суді першої інстанції та 3848,00 грн. у суді апеляційної інстанції), за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Також, ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини» зазначив, що «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, проте помилково відмовив у нарахуванні та виплаті позивачу такої грошової компенсації за 2016 рік, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню частково.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року у справі № 380/1387/20 скасувати в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою задоволити позовні вимоги повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 лютого 2019 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 лютого 2019 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 ) в користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_6 ) 8268 (вісім тисяч двісті шістдесят вісім) гривень понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 08.07.2020