Справа № 480/2508/20
Суддя: О.А. Прилипчук
Дата ухвалення: 2020-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2020 р. Справа № 480/2508/20

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Прилипчука О.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м.Суми адміністративну справу

за позовом Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Акціонерного товариства "Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування "Насосенергомаш"

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

В С Т А Н О В И В:

Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Акціонерного товариства "Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування "Насосенергомаш", в якій просить:

- стягнути з відповідача на користь позивача адміністративно-господарські санкції у розмірі 136414,15 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 40,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем не виконаний встановлений норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів. За 1 робоче місце, призначеного для працевлаштування осіб з інвалідністю та не зайнятого особою з інвалідністю, відповідач до 15.04.2020 повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції в розмірі 136414,15 грн. та нараховану пеню в розмірі 40,92 грн. Але вказана сума відповідачем в добровільному порядку не сплачена, тому позивач просить її стягнути в судовому порядку.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому з позовними вимогами не погодився та зазначив, що згідно Закону України "Про зайнятість населення" (далі - Закон № 5067-VІ) та Порядку подання форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" (далі - Порядок) на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.

При цьому, періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН Інформація про попит на робочу силу (вакансії) у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року по справі №806/1368/17.

Відтак, на підприємство покладається обов`язок самостійного працевлаштування інвалідів шляхом створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, в тому числі і центри зайнятості. В свою чергу, закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників - інвалідів.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 811/693/17, від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16, від 13 червня 2018 р., справі № 819/639/17.

При цьому, Законом № 875-ХІІ також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.

З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. Механізм реалізації зазначеної програми працевлаштування передбачає здійснення певних заходів з боку підприємств.

Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, є звіт форми № 3-ПН.

Таким чином, передбачена частиною першою статті 20 Закону № 875-ХІІ міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону № 875-ХІІ , а саме: не виділення та не створення робочих місць, ненадання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, оскільки саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону № 875-ХІІ, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2019 року у справі № 820/2190/17.

На виконання вищевказаних норм законодавства України:

1. Відповідачем до Сумського міського центру зайнятості були подані Звітність Інформація про попит на робочу силу (вакансії) за формою № 3-ПН від 15.01.2019р., Звітність Інформація про попит на робочу силу (вакансії) за формою № 3-ПН від 27.02.2019р., відповідно до яких відповідач проінформував про створення робочих місць та наявність двох вакансій для інвалідів, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

2. 11.01.2020 р. відповідачем до Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів був поданий Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік, відповідно до якого відповідач відзвітував позивачу про те, що протягом 2019 року кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону № 875-ХІІ становить 90, фактична середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність становила - 89 осіб.

Крім того, відповідно до листа Сумського міського центру зайнятості від 16.01.2020 р. № 04/87, останній проінформував відповідача про те, що інформація щодо можливості працевлаштування осіб з інвалідністю на АТ "Сумський завод "Насосенергомаш" була розміщена в оперативній базі даних Сумського міського центру зайнятості та в секторі самостійного пошуку роботи для клієнтів та відвідувачів центру зайнятості та була актуальна протягом січня - грудня 2019р.

Також відповідач зауважив про те, що звільнення особи з інвалідністю відбулося 13.12.2019р., у зв`язку з чим відбулося нарахування адміністративно-господарської санкції, а 11.01.2020р. було прийнято на створено вакантну посаду прибиральника особу з інвалідністю, що підтверджується наказом від 11.01.2020р. № 25-к.

Таким чином, відповідачем здійснено всіх заходів для працевлаштування інвалідів, зокрема, систематичне повідомлення центру зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування інвалідів, інформування позивача про вказані дії та надання копії звітів про попит на робочу силу, а тому застосування до нього адміністративно-господарських санкцій та пені є безпідставним.

Просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 26-30).

У відповіді на відзив позивач не погодився з позицією відповідача, оскільки відповідно до листа Сумського міського центру зайнятості № 04/1238 від 14.05.2020 р. впродовж 2019 року на АТ "Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування "Насосенергомаш", згідно до заявлених вакансій, направлялися 5 осіб з інвалідністю для подальшого працевлаштування, а саме: 28.02.2019- ОСОБА_1 , якій відмовлено у працевлаштуванні, з підстав - не відповідає вимогам; 15.04.2019- ОСОБА_2 , якому відмовлено у працевлаштуванні, з підстав - не відповідає вимогам; 05.06.2019- ОСОБА_3 , якій відмовлено у працевлаштуванні, з підстав - не відповідає вимогам; 19.12.2019- ОСОБА_4 - працевлаштована на посаду прибиральника службових приміщень (№ 25-к від 11.01.2020р.); 23.12.2019- ОСОБА_5 , відмовлено у працевлаштуванні, з підстав - не відповідає вимогам.

Позивач зауважив, що у відзиві відповідача вказано, що 03.12.2019 року на підприємстві звільнилося робоче місце для працевлаштування особи з інвалідністю, а звіт за формою 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" в порушення п.5 Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затв. Наказом Міністерства соціальної політики України 31.05.2013 № 316, до центру зайнятості направлено не було. Однак, 19.12.2019 р. службою зайнятості, на підставі заявлених ще 15.01.2020 вакансій, направлено на працевлаштування ОСОБА_4 , яку прийнято на роботу лише 14.01.2020 р., відповідно до наданого відповідачем наказу № 25-к від 11.01.2020р.

Вищевказане свідчить, що відповідач у 2019р. неналежно виконував обов`язок щодо надання державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю.

Верховний Суд при розгляді аналогічних справ, а саме, в постанові від 06.02.2020 по справі № 920/385/19 наголошує на тому що, що в силу частини 5 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", виконанням нормативу робочих місць у кількості визначеній згідно частини 1 цієї статті вважається працевлаштування підприємством осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Відтак, виконанням нормативу робочих місць в розумінні статті 19 цього Закону вважається саме працевлаштування підприємством інвалідів, а не лише створення робочих місць для таких осіб, що зумовлено загальною спрямованістю законодавства про соціальний захист та реабілітацію інвалідів на забезпечення реалізації ними трудових прав та обов`язків нарівні з іншими працівниками без додаткових соціальних гарантій у сприянні їх працевлаштування. Зазначене узгоджується з правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі №819/537/16.

Враховуючи зазначене, просить задовольнити позовні вимоги (а.с. 44-46).

У запереченні на відповідь на відзив відповідач щодо відмови у працевлаштуванні особам з інвалідністю зазначив, що дійсно, протягом 2019 року Сумським міським центром зайнятості до відповідача було направлено 5 (п`ять) осіб з інвалідністю, а саме: 28.02.2019р. - ОСОБА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_6 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_5 .

Відповідно до індивідуальних програм реабілітації інваліда, висновків медико- соціальних експертних комісій про умови і характер праці інвалідів, які є обов`язковими для адміністрацій підприємства та які надавалися вищевказаними особами при розгляді питання щодо їх працевлаштування у відповідача, громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 було протипоказана робота прибиральником службових приміщень та прибиральником території, відповідно до умов праці, що існували на підприємстві відповідача, що також підтверджується записом Сумського міського центру зайнятості "не відповідає вимогам" у листі від 14.05.2020р. № 04/1238.

Таким чином, на підставі ст. 17 Закону № 875-ХІІ, відповідач правомірно відмовив у працевлаштуванні громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , оскільки стан їх здоров`я перешкоджав виконанню професійних обов`язків, міг загрожувати здоров`ю і безпеці праці інших осіб.

Приймаючи до уваги, що відповідачем здійснено всіх заходів для працевлаштування інвалідів, зокрема, систематичне повідомлення центру зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування інвалідів, інформування позивача про вказані дії та надання копії звітів про попит на робочу силу, обґрунтовану відмову у працевлаштуванні вищевказаних осіб з інвалідністю відповідно до індивідуальних програм реабілітації інваліда, висновків медико-соціальних експертних комісій про умови і характер праці інвалідів, які є обов`язковими для адміністрацій підприємства, АТ "Сумський завод "Насосенергомаш" вважає позовні вимоги Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі (а.с. 49-52).

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11.01.2020 Акціонерним товариством "Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування "Насосенергомаш" подано до Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік (форма №10-ПІ), згідно якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу фактично за рік становить 2248 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до вимог чинного законодавства встановлена інвалідність - 89; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, встановлених відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 90 (а.с. 4).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Закон України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.2019 р. №875-ХІІ (далі по тексту - Закон України №875-ХІІ) визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Статтею 18 Закону України №875-ХІІ визначено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 19 Закону України №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Суд зауважує, що чинним законодавством України передбачено гарантії соціального захисту осіб з інвалідністю шляхом встановлення особливих вимог щодо організації робочого місця особи з інвалідністю та покладення на підприємства обов`язку забезпечувати для осіб з інвалідністю належні та безпечні умови праці з урахуванням медичних показань, але без встановлення для підприємств жодних обмежень щодо обов`язку працевлаштування осіб з інвалідністю.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 238 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у ч. 1 ст. 239 ГК України, вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у статті 20 Закону України №875-ХІІ.

Отже, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу.

Суд зауважує, що суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 28.05.2019 р. по справі №807/554/17.

Загальні засади відповідальності учасників господарський відносин, зокрема і підстави для звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що передбачені адміністративно-господарські санкції), регламентовано главою 24 ГК України (Загальні засади відповідальності учасників господарських відносин).

Відповідно до статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст 18 Закону України №875-ХІІ забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

За змістом статті 18-1 Закону України №875-ХІІ державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Суд зазначає, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатись пошуком осіб з інвалідністю для працевлаштування.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 15.04.2019 р. по справі №821/681/16.

При цьому, Законом України №875-ХІІ також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.

Отже, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. Механізм реалізації зазначеної програми працевлаштування передбачає здійснення певних заходів з боку підприємств.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 31.07.2019 р. по справі №817/724/17.

З матеріалів даної справи судом встановлено, що середньооблікова чисельність штатних працівників на підприємстві відповідача у 2019 році становила 2248 осіб, з них середньооблікова чисельність фактично працюючих осіб з інвалідністю - 89 осіб. Норматив робочих місць в 2019 році склав 90 осіб.

Наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31.05.2013, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.06.2013 за № 988/23520, затверджено форму статистичної звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", та порядок її подання.

Суд зауважує, що матеріалами даної справи підтверджено, що відповідачем в 2019 була створена необхідна кількість робочих місць для осіб з інвалідністю та проінформовано про таку кількість створених робочих місць Харківський міський центр зайнятості, шляхом подання звітів за формою 3-ПН (а.с.31-37).

Так, в матеріалах справи наявний лист Сумського міського центру зайнятості, згідно змісту якого підприємство надало 15.01.2019 року звіт «Інформація про попит на робочу силу» (вакансії) за формою №3-ПН, в якому були заявлені вакансії для осіб з інвалідністю, а саме: прибиральник службових приміщень та прибиральник території. Також, зазначено, що наведена інформація була актуальна протягом січня -грудня 2019 року (а.с. 38).

Крім того, в матеріалах справи наявний лист Сумського міського центру зайнятості № 04/1238 від 14.05.2020 р. згідно змісту якого судом встановлено, що впродовж 2019 року на АТ "Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування "Насосенергомаш", згідно до заявлених вакансій, направлялися 5 осіб з інвалідністю для подальшого працевлаштування, а саме: 28.02.2019- ОСОБА_1 , якій відмовлено у працевлаштуванні, з підстав - не відповідає вимогам; 15.04.2019- ОСОБА_2 , якому відмовлено у працевлаштуванні, з підстав - не відповідає вимогам; 05.06.2019- ОСОБА_3 , якій відмовлено у працевлаштуванні, з підстав - не відповідає вимогам; 19.12.2019- ОСОБА_4 - працевлаштована на посаду прибиральника службових приміщень (№ 25-к від 11.01.2020р.); 23.12.2019- ОСОБА_5 , відмовлено у працевлаштуванні, з підстав - не відповідає вимогам.

Що стосується доводів представника позивача, що 03.12.2019 року на підприємстві звільнилося робоче місце для працевлаштування особи з інвалідністю, а звіт за формою 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" в порушення п.5 Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затв. Наказом Міністерства соціальної політики України 31.05.2013 № 316, до центру зайнятості направлено не було, суд зазначає наступне.

Так, суд погоджується із доводами представника позивача, що після звільнення працівника 03.12.2019 року позивачем в порушення п.5 Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затв. Наказом Міністерства соціальної політики України 31.05.2013 № 316, до центру зайнятості направлено не було.

Проте, судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що протягом грудня 2019 року на адресу підприємства направлялися 19.12.2019- ОСОБА_4 - працевлаштована на посаду прибиральника службових приміщень (№ 25-к від 11.01.2020р.); 23.12.2019- ОСОБА_5 , відмовлено у працевлаштуванні, з підстав - не відповідає вимогам.

Отже, навіть за відсутності факту повідомлення підприємством про наявне робоче місце, центр зайнятості направляв осіб з інвалідністю для працевлаштування на підприємстві.

Так, судом встановлено, що на підставі наказу № 25-к від 11.01.2020р. ОСОБА_4 прийнято на вакантну посаду прибиральника службових приміщень

Вищевказане свідчить, що відповідач в 2019р. належно виконував обов`язок щодо працевлаштування осіб з інвалідністю.

Верховний Суд при розгляді аналогічних справ, а саме, в постанові від 06.02.2020 по справі № 920/385/19 наголошує на тому що, що в силу частини 5 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", виконанням нормативу робочих місць у кількості визначеній згідно частини 1 цієї статті вважається працевлаштування підприємством осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Відтак, виконанням нормативу робочих місць в розумінні статті 19 цього Закону вважається саме працевлаштування підприємством інвалідів, а не лише створення робочих місць для таких осіб, що зумовлено загальною спрямованістю законодавства про соціальний захист та реабілітацію інвалідів на забезпечення реалізації ними трудових прав та обов`язків нарівні з іншими працівниками без додаткових соціальних гарантій у сприянні їх працевлаштування. Зазначене узгоджується з правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі №819/537/16.

Отже, наведене вище свідчить про виконання відповідачем по справі вимог щодо створення робочих місць відповідно до нормативів встановлених ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".

Суд наголошує, що доказів, які б вказували на те, що відповідач безпідставно відмовляв у прийнятті на роботу особам з інвалідністю матеріали даної справи не містять.

Отже, суд приходить висновку про те, що вимоги позивача про застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій є безпідставними.

З огляду на вказане вище, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Акціонерного товариства "Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування "Насосенергомаш" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені-відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя О.А. Прилипчук