Справа № 640/6586/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2020 року м. Київ № 640/6586/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу, за заявою про скасування заходів реагування вжитих

за позовомОСОБА_1
до Міністерство фінансів України
прозобов`язати вчинити дії

в с т а н о в и в:

у квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства фінансів України про стягнення грошових коштів та зобов`язання вчинити дії, в якому просила:

Поновити строк на звернення до суду, оскільки такий пропущений з поважних причин.

. Стягнути з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_2 :

- середню заробітну плату за весь час відсторонення від виконання посадових обов`язків за період з 27.11.2017р. по 31.05.2018р. за 100 робочих днів в розмірі 146 252, 0 грн.

- грошові кошти у вигляді допомоги по тимчасовій непрацездатності в межах оплати перших п`яти днів непрацездатності, відповідно до листків непрацездатності за періоди з 27.07.2017р. по 24.11.2017р., з 01.03.2018р. по 07.03.2018р., з 04.06.2018р. по 15.06.2018р.

- моральну шкоду у розмірі 400 000,0 грн.

2. Зобов`язати Міністерство фінансів України як страхувальника відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" вчинити необхідні дії для оплати за рахунок Фонду соціального страхування днів тимчасової непрацездатності починаючи з шостого дня непрацездатності на підставі листків непрацездатності за періоди: 27.07.2017р. по 24.11.2017р., з 01.03.2018р. по 07.03.2018р., з 04.06.2018р. по 15.06.2018р.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2019р. у відкритті провадження в частині позовних вимог про стягнення з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_2 середньої заробітної плати за весь час відсторонення від виконання посадових обов`язків за період з 27.11.2017р. по 31.05.2018р. за 100 робочих днів в розмірі 146 252, 0 грн. відмовлено. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2019 р. ухвалу суду від 24.04.2019 залишено без змін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2019 року в іншій частині заявлених вимог відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Щодо поновлення строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

В обґрунтування пропущеного строку звернення до суду, позивач зазначив, що рішенням Окружного суду м. Києва від 05.11.2018 по справі № 826/8945/18, яке залишене в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2019, за результатами якого позов позивачки до Міністерства фінансів України задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ №179-О від 31.05.2018 року. Постанову апеляційного суду представник позивачки одержав 12.03.19, а до суду звернулась 16.04.2019р.

Таким чином, позивач вважає, що нею пропущено строк з поважних причин та просила суд поновити пропущений строк звернення до суду.

Строки звернення до суду визначені ст. 122 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк..

За змістом ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У рішенні від 13.09.2006 по справі №6-26370кс04 та постанові від 30.09.2015 по справі №21-2231а15 Верховний Суд України зазначив, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим. Питання про поважність причин пропуску процесуального строку оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку. Суд повинен обґрунтувати свою позицію відповідними доводами, а не лише зазначити "визнати поважними причини пропуску процесуальних строків".

Відповідно, чинне законодавство обмежує строк звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

З урахуванням положень ст.ст. 122, 123 КАС України обов`язок доказування поважності причин пропуску строку звернення до суду покладений на позивача.

Оцінюючи обставини, що перешкоджали реалізації процесуального права на звернення до суду, на які позивач посилається як на поважні, суд виходить з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів і з того, чи мав позивач за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду (чи відсутні були вагомі перешкоди, труднощі для реалізації цього права).

Рішенням Європейського Суду з прав людини по справі «Іліан проти Туреччини» встановлено, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У зв`язку з наведеним та враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом поважними та його поновлення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона в період її відсторонення від виконання посадових обов`язків перебувала на лікарняному по тимчасовій втраті працездатності з: 27.07.2017р. по 24.11.2017р., з 01.03.2018р. по 07.03.2018р., з 04.06.2018р. по 15.06.2018р. Листки непрацездатності були вчасно передані відповідачу для здійснення їх оплати в порядку передбаченим чинним законодавством. Відповідач частково здійснив оплату за листками непрацездатності, однак при її звільненні, із нарахованих сум компенсацій за невикористані дні відпусток здійснив відрахування грошових коштів із раніше оплачених листків непрацездатності. Вважає, що з відповідача підлягає до стягнення на її користь сума допомоги по тимчасовій непрацездатності в межах оплати перших п`яти днів непрацездатності, відповідно до листків непрацездатності, а також завдана їй моральна шкода у зв`язку з її відстороненням від виконання посадових обов`язків в розмірі 400 000,00 грн. Така поведінка відповідача щодо неї принизили її гідність, завдала моральних страждань, що відобразилось на погіршенні стану здоров`я. Крім цього зазначила, що відповідачем було порушено приписи Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо оплати за рахунок Фонду соціального страхування днів тимчасової непрацездатності починаючи з шостого дня непрацездатності на підставі листків непрацездатності за періоди: 27.07.2017р. по 24.11.2017р., з 01.03.2018р. по 07.03.2018р., з 04.06.2018р. по 15.06.2018р.

Відповідач, у відзиві на адміністративний позов вказав, що вимоги позивача є безпідставні, оскільки у ОСОБА_1 не виникало право на надання допомоги перших п`яти днів по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання у зв`язку з відстороненням від виконанням посадових обов`язків без нарахування заробітної плати. А отже також відсутні підстави для зобов`язання відповідача вчиняти дії, які передбачені Порядком фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності з шостого дня. З цих підстав просили у позові відмовити.

Третя особа: Фонд соціального страхування України своїми правами на подання заперечень на адміністративний позов не скористалися, а тому суд відповідно до положень ч.6 ст.162 КАС України вирішує спір за наявними матеріалами у справі

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, зазначає наступне.

Судом установлено, що Позивач з 1982 року працювала в апараті Міністерства фінансів (раніше Мінфін УРСР) та з 2005 року обіймала посаду директора Департаменту співробітництва з міжнародними фінансовими організаціями.

Наказом Міністерства фінансів України від 27 липня 2017 року №271-о «Про дисциплінарні провадження» щодо директора Департаменту співробітництва з міжнародними фінансовими організаціями ОСОБА_1 розпочато дисциплінарне провадження. Цим же наказом на час здійснення дисциплінарного провадження позивачку відсторонено від виконання посадових обов`язків з перебуванням на робочому місці відповідно до встановленого режиму роботи та без нарахування заробітної плати.

Наказом Державного секретаря Міністерства фінансів України від 31 травня 2018 року №179-0 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» у зв`язку із недотриманням положень актів законодавства України при виконанні Угод про позику із МБРР від 12.12.1996 №4118-UA та від 23 червня 2006 року №4827- UA директора Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями ОСОБА_1 , притягнуто до дисциплінарної відповідальності та попереджена про неповну службову відповідність.

Судом установлено, що даний наказ №179-0 був оспорений позивачкою в судовому порядку.

Так, Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства фінансів України №179-о від 31 травня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким Директора Департаменту співробітництва з міжнародними організаціями Міністерства фінансів України ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну службову відповідність. В іншій частині позову відмовленою

Дане рішення Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2019 року залишено без змін і таке набрало чинності.

Як зазначає позивачка в позовній заяві, в період відсторонення від виконання посадових обов`язків вона перебувала на лікарняному по тимчасовій втраті працездатності з: 27.07.2017р. по 24.11.2017р., з 01.03.2018р. по 07.03.2018р., з 04.06.2018р. по 15.06.2018р. Листки непрацездатності були вчасно передані відповідачу для здійснення їх оплати в порядку передбаченим чинним законодавством, однак відповідач в порушення вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" не здійснив такої виплати.

За таких обставин позивачка звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Питання відсторонення від роботи (посади) врегульовано нормами Кодексу законів про працю, Кримінально процесуальним кодексом України, нормами Законів України «Про державну службу», «Про запобігання корупції».

Відповідно до ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частини 1,2 ст.72 Закону України «Про державну службу» (в редакції станом час виникнення спірних правовідносин від 05.01.2017р), на час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків. Невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, що могло призвести або призвело до людських жертв, заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду фізичним або юридичним особам, державі, територіальній громаді, є підставою для відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків. Рішення про відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків приймається відповідно керівником державної служби або суб`єктом призначення.

Тривалість відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків не може перевищувати часу дисциплінарного провадження.

Положення ч.5 ст. 72 Закону України «Про державну службу» визначають, що під час відсторонення від виконання посадових обов`язків державний службовець зобов`язаний перебувати на робочому місці відповідно до правил внутрішнього службового розпорядку та сприяти здійсненню дисциплінарного провадження.

Слід зауважити, що відповідно до ч.1 ст. 72 Закону України «Про державну службу» відсторонення від виконання посадових обов`язків державного службовця під час здійснення дисциплінарного провадження не носить обов`язкового характеру, а може бути застосовано суб`єктом призначення, який приймає рішення про відкриття дисциплінарного провадження, крім випадків, визначених у ч. 2 ст. 72 цього Закону та вирішується на розсуд суб`єкта призначення.

Відсторонення від посади державного службовця застосовується як тимчасовий захід до прийняття остаточного рішення про можливість (неможливість) виконання ним своїх посадових обов`язків.

Аналіз наведених вище норм чинного законодавства на час виникнення спірних правовідносин свідчить про те, що ні нормами ст.46 Кодексу законів про працю, ні нормами Законів України «Про державну службу», «Про запобігання корупції» не передбачено збереження заробітної плати державному службовця на час його відсторонення..

Відповідно до ст.94 КЗпП України та ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується лише за виконувану роботу

Судом установлено, що Наказом Міністерства фінансів України № 271-О від 27.07.2017 «Про дисциплінарні провадження» ОСОБА_1 на час здійснення дисциплінарних проваджень відсторонили від виконання посадових обов`язків (п.2), а в пункті 6 наказу зазначено, що на час відсторонення ОСОБА_1 не нараховується заробітна плата.

Як встановлено судом даний Наказ № 271-О позивачка в судовому порядку не оскаржувала і даний наказ станом на день розгляду справи є чинним.

Приписами Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначютьсяє правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

Згідно положеннями ст. 22 цього Закону, допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків: 1) тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 Порядку оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 № 440, оплата днів тимчасової непрацездатності здійснюється за основним місцем роботи застрахованої особи та за місцем роботи за сумісництвом у формі матеріального забезпечення, що повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу).

З урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку, що законодавством у разі тимчасової непрацездатності передбачено компенсацію застрахованій особі саме втрати заробітної плати. А з огляду на те, що ОСОБА_1 було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, установа за період тимчасової непрацездатності заробітну плату працівнику не нараховувала.

Отже, листок непрацездатності такому державному службовцю не оплачується ні за бюджетні кошти (за перші 5 днів непрацездатності), ні за кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача в цих частинах.

Стосовно вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 400 000,00 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, підставою для стягнення шкоди є факт неправомірних дій певного органу чи його посадових або службових осіб; наявність шкоди; причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують розмір завданої позивачу шкоди в сумі 400 000 грн.

Враховуючи, що судом відмовлено позивачу в задоволенні частини вимоги про стягнення грошових коштів у вигляді допомоги по тимчасовій непрацездатності в межах оплати перших п`яти днів непрацездатності, відповідно до листків непрацездатності за періоди з 27.07.2017р. по 24.11.2017р., з 01.03.2018р. по 07.03.2018р., з 04.06.2018р. по 15.06.2018р., в частині зобов`язання Міністерства фінансів України як страхувальника відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" вчинити необхідні дії для оплати за рахунок Фонду соціального страхування днів тимчасової непрацездатності починаючи з шостого дня непрацездатності на підставі листків непрацездатності , а також відсутність в матеріалах справи документального підтвердження розміру заподіяної позивачу шкоди, суд прийшов до висновку, що заявлена вимога про відшкодування шкоди задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити..

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 255 КАС України та може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська