Справа № 826/8359/17
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8359/17 Головуючий у І інстанції - Костенко Д.А.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Міністерства закордонних справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства закордонних справ України, та з урахуванням уточненої позовної заяви від 19 липня 2017 року вх. № 48441/17, просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилась у ненаданні позивачу невиправдано тривалий термін, копій нот Посольства України до Турецької Республіки, направлених до МЗС Турецької Республіки, які необхідні для поновлення порушених прав та повернення коштів і іншого приватного майна позивачу та для отримання компенсації шкоди, завданої йому під час перебування в Турецькій Республіці;

- зобов`язати відповідача надіслати Позивачу на його адресу: АДРЕСА_1 , замовним листом копії всіх (трьох нот Посольства України), завірених належним чином, які відправлені на адресу МЗС Турецької Республіки Посольства України в Турецькій Республіці у 2016-2017р.р. та до інших державних установ Турецької Республіки, відповіді на них державних органів Турецької Республіки, з ціллю подальшого захисту прав та законних інтересів Позивача в Європейському суді з прав людини.

Підставами позову було те, що на інформаційні запити Позивача від 21.11.2016 року і від 10.03.2017 року та на його скаргу від 08.12.2016 року Відповідач не надав запитуваних пПзивачем копій нот Посольства України в Турецькій Республіці, направлених до МЗС Турецької Республіки, та відповідей на них, чим порушив права Позивача, передбачені ч. 3 ст. 32 і ст. 40 Конституції України. У клопотанні № 5/17 від 30.09.2017 року Позивач зазначив про отримання ним незасвічених копій нот Посольства України в Турецькій Республіці, надісланих листом Відповідача від 22.09.2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо ненадання у відповідь на запит ОСОБА_1 від 10.03.2017 року копій нот Посольства України в Турецькій Республіці від 17.10.2016 року № 61310/22-500-291, від 19.12.2016 року № 61310/22-500-928.

Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині.

Стягнуто з бюджетних асигнувань Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 320 грн. (триста двадцять гривень 00 копійок).

Стягнуто з бюджетних асигнувань Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи, у сумі 330 грн. (триста тридцять гривень 00 копійок).

Не погоджуючись з постановленим рішенням, Міністерство закордонних справ України подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Міністерство закордонних справ України посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Міністерство закордонних справ України зазначає, що Позивачем не наведене жодних підстав вважати, що повне відновлення його прав та законних інтересів, яке відбулося у зв`язку з отриманням ним запитуваних документів, неможливе без визнання протиправною бездіяльності Міністерство закордонних справ України та є ефективним засобом захисту. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що при обранні способу захисту порушеного права Позивачу необхідно врахувати, що такі вимоги не можуть мати формальний (декларативний) характер, оскільки вимоги при визнання протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень мають бути поєднанні з вимогами про зобов`язання Відповідача вчинити дії, спрямовані на відновлення права Позивача, порушення якого спричинено такою бездіяльністю. На думку Відповідача оскаржуване рішення не містить належного обґрунтування підстав для задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України. Також, Відповідач вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема безпідставності стягнення з Міністерства закордонних справ України на користь Позивача витрат, пов`язаних з розглядом справи. ОСОБА_1 обґрунтовуючи вимогу про стягнення матеріальної шкоди посилається на те, що це не є судовими витратами, а є заподіяною матеріальною шкодою під час його поїздок до м. Києва, вказані вимоги не підлягають розгляду в рамках вказаної справи в порядку адміністративного судочинства.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Також на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 про витребування доказів у справі, а саме двох примірників, для Суду та Позивача, від Міністерства закордонних справ України офіційно завіреного перекладу з турецької на державну, українську мову, нот Посольства України від 17.10.2016 року № 61310/22-500-291 та від 19.12.2016 року № 61310/22-500-928, які були направлені у 2016 році до Турецької Республіки на підставі скарг Позивача про здійснення відносно нього злочинів та корупційних дій на території Турецької Республіки.

Клопотання обґрунтовано тим, що у продовж чотирьох років Позивач намагається отримати від Відповідача зазначені в його позові ноти Посольства України в Турецькій Республіці, як на мові оригіналу, так і в перекладі на державну, українську мову, так як він не є громадянином Туреччини, проте по теперішній час не зміг отримати їх самостійно.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів у справі задоволено частково. Зобов`язано Міністерство закордонних справ України протягом 10 днів надати офіційно завірений переклад з турецької на державну, українську мову, нот Посольства України від 17.10.2016 року № 61310/22-500-291 та від 19.12.2016 року № 61310/22-500-928, які були направлені у 2016 році до Турецької Республіки.

На виконання вищезазначеної ухвали, Міністерством закордонних справ України надано пояснення та повідомлено, що відповідно до положень Закону України від 24.06.2004 року № 1906-ІV «Про міжнародні договори України» та на підставі Порядку здійснення офіційного перекладу багатосторонніх міжнародних договорів України на українську мову, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.03.2006 рок № 353, Міністерство закордонних справ України здійснює офіційний переклад українською мовою лише багатосторонніх міжнародних договорів України.

При цьому Відповідачем надано до суду скановані версії засвідчених неофіційних перекладів з англійської на українську мову нот Посольства України в Турецькій Республіці від 17.10.2016 року № 61310/22-500-291 та від 19.12.2016 року № 61310/22-500-928 адресованих Міністерству закордонних справ Турецької Республіки, отриманих від Посольства України в Турецькій Республіці, копії яких долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Позивач звернувся до Відповідача із запитом від 21.11.2016 року (а.с. 17, 53), в якому, пославшись на ч. 3 ст. 32, ст. 40 Конституції України і Закон України "Про інформацію", просив вжити всіх необхідних дій для прискорення законного реагування керівників відповідних відомств в Турецькій Республіці або надати письмові докази (копію ноти, відповіді або інші) відсутності такого реагування для підготовки скарги до Європейського суду з прав людини з претензіями до Турецької Республіки. Запит обґрунтовано тим, що після отримання Позивачем листа Посольства України в Турецькій Республіці від 17.10.2016 року № 61310/14-500-292 про направлення ноти на адресу МЗС Турецької Республіки та Міністерства культури і туризму Турецької Республіки жодних пропозицій про компенсацію шкоди та інформації про покарання винних з Турецької Республіки не надано.

Листом Міністерство закордонних справ України від 29.11.2016 року № 71/BK3/61310-091-105326 (а.с. 54) запит Позивача направлено для розгляду по суті до Посольства України в Турецькій Республіці. Копія даного листа надіслана Позивачу рекомендованим листом та електронною поштою.

Листом Посольства України в Турецькій Республіці від 07.12.2016 року № 61310/36-500-799 (а.с. 55) Позивачу повідомлено про те, що необхідна інформація по суті питання була йому надана у попередніх відповідях; з посиланням на ст. 20 Закону України "Про туризм" Позивачу рекомендовано звернутися за захистом своїх прав до Головного управління з питань захисту прав споживачів або до суду. Зауважено на тому, що згідно із ст. 8 Закону України "Про звернення громадян" не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті.

Позивач звернувся до Відповідача із скаргою від 08.12.2016 року (а.с. 18, 56), в якій, посилаючись на ненадання йому належним чином засвіченої копії ноти Посольства України в Турецькій Республіці до Турецької сторони та підтвердження її вручення посадовим особам МЗС Турецької Республіки, просив провести службове розслідування щодо розгляду його попередніх звернень, після чого надати йому відповіді на раніше порушені ним питання.

Листом Міністерство закордонних справ України від 15.12.2016 року № 71/BK3/61310-091-110698 (а.с. 57) скаргу Позивача направлено для розгляду по суті до Посольства України в Турецькій Республіці. Копія даного листа надіслана Позивачу рекомендованим листом та електронною поштою.

Листом Посольства України в Турецькій Республіці від 26.12.2016 року № 61310/36-500-1018 (а.с. 19, 58) Позивачу повідомлено про те, що Посольством України в Турецькій Республіці не отримало відповіді від турецької сторони щодо ситуації, яка трапилася із заявником під час відпочинку, у зв`язку з чим 19.12.2016 року направлено повторну ноту з проханням надати відповідь щодо порушеного питання. Позивачу повторно рекомендовано звернутися до відповідних компетентних органів України з метою всебічного захисту порушених прав.

Позивач звернувся до Відповідача з додатковим інформаційним запитом від 10.03.2017 року (а.с. 59), в якому, посилаючись на ненадання йому належним чином засвічених копій нот Посольства України в Турецькій Республіці до МЗС Турецької Республіки, просив направити йому замовним листом ці та інші документи переписки з МЗС Турецької Республіки.

Листом Міністерство закордонних справ України від 22.03.2017 року № 71/BK3/61310-091-23891 (а.с. 60) запит Позивача направлено до Посольства України в Турецькій Республіці для розгляду по суті та в контакті з турецькою стороною вжити заходів консульського реагування та за результатами інформувати заявника. Копію листа надіслано Позивачу електронною поштою.

Листом Посольства України в Турецькій Республіці від 28.03.2017 року № 61310/36-540-822 (а.с. 61) повідомлено Відповідачу про відсутність відповіді від Турецької сторони щодо справи Позивача, а також надіслано Відповідачу скановані копії нот від 17.10.2016 року № 61310/22-500-291, від 19.12.2016 року № 61310/22-500-928, направлених до МЗС Турецької Республіки.

Листом Посольства України в Турецькій Республіці від 04.08.2017 року № 61310/71-540-2033 (а.с. 64-67) Відповідачу направлено скановані копії нот Посольства до Турецької сторони від 17.10.2016 року № 61310/22-500-291, від 19.12.2016 року № 61310/22-500-928 і від 31.07.2017 року № 613101/22-500-1956; повідомлено, що станом на 04.08.2017 року офіційної відповіді на вказані ноти не надходило; зазначено, що засвідчені копії нот будуть надіслані найближчою дипломатичною поштою.

Листом Міністерство закордонних справ України від 22.09.2017 року № 71/ВКЗ/19-091-68594 (а.с. 112) Позивачу надано скановані копії нот Посольства України в Турецькій Республіці; повідомлено, що станом на 21.09.2017 року офіційної відповіді на вказані ноти не надходило; зазначено, що оригінали нот будуть надіслані найближчою дипломатичною поштою.

Листом Міністерство закордонних справ України від 04.10.2017 року № 71/ВКЗ/19-091-61720 (а.с. 127) Позивачу надіслано засвідчені копії нот Посольства України в Турецькій Республіці, адресовані МЗС Турецької Республіки, які надійшли Відповідачу дипломатичною поштою.

Спірні правовідносини виникли у сфері доступу до публічної інформації та стосуються розгляду запиту Позивача від 10.03.2017 року про надання засвідчених копій нот Посольства України в Турецькій Республіці, адресованих МЗС Турецької Республіки.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість доводів Позивача про допущення Відповідачем бездіяльності щодо ненадання запитуваних копій документів на запит від 10.03.2017 року, яка порушила право Позивача на отримання інформації, тому заявлена вимога про визнання такої бездіяльності протиправною є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 5 Закону України від 02.10.1992 року № 2657-XII "Про інформацію" передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

При цьому, порядок надання інформації за запитами на інформацію врегульовано Законом України від 13.01.2011 року № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939).

Як визначено у ч. 1 ст. 1 Закону № 2939, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, серед іншого, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Статтею 19 Закону № 2939 визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (ч. 1). Письмовий запит подається в довільній формі (ч. 4).

Згідно з ч. 5 ст. 19 Закону № 2939 запит на інформацію має містити:

1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;

2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;

3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Статтею 20 Закону № 2939 встановлено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (ч. 1). У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (ч. 4).

Як вбачається з матеріалів справи запит Позивача від 10.03.2017 року містить відомості, визначені у ч. 5 ст. 19 Закону № 2939, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаний запит підлягав розгляду Відповідачем у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 23 Закону № 2939 запитувач має право оскаржити до суду, серед іншого, ненадання відповіді на запит на інформацію (п. 3 ч. 2).

Проте, Відповідач не надав доказів того, що впродовж п`яти робочих днів з дня отримання запиту від 10.03.2017 року ним була надана відповідь на цей запит або у цей же строк Позивача було повідомлено про продовження строку розгляду запиту до 20 робочих днів, також ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції таких обставин не встановлено.

Відповідач листом від 22.03.2017 року № 71/BK3/61310-091-23891 запит Позивача від 10.03.2017 року направив на розгляд до Посольства України в Турецькій Республіці.

28.03.2017 року Посольства України в Турецькій Республіці листом № 61310/36-540-822 (а.с. 61) повідомило Відповідача про відсутність відповіді від Турецької сторони щодо справи Позивача, а також надіслано Відповідачу скановані копії нот від 17.10.2016 року № 61310/22-500-291, від 19.12.2016 року № 61310/22-500-928, направлених до МЗС Турецької Республіки.

При цьому, доказів надання Позивачу копій нот Посольства України в Турецькій Республіці, отриманих Відповідачем, останній не надав.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання Відповідача у запереченнях на адміністративний позов та апеляційній скарзі на те, що копії нот надійшли на електронну пошту Відповідача і не були засвідчені, оскільки не спростовують можливість їх надання запитувачу у такому вигляді з повідомленням останнього про надання засвідчених копій документів після їх надходження до Міністерства дипломатичною поштою.

Судом першої інстанції встановлено, що Відповідач листом від 22.09.2017 року направив Позивачу скановані (не засвідчені) копії нот Посольства України в Турецькій Республіці.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість доводів Позивача про допущення Відповідачем бездіяльності щодо ненадання запитуваних копій документів на запит від 10.03.2017 року, яка порушила право Позивача на отримання інформації, тому заявлена вимога про визнання такої бездіяльності протиправною є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткову обґрунтованість позову і наявність підстав для його задоволення у частині визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо не надання запитуваних Позивачем копій документів.

Щодо клопотання Позивача про стягнення з Відповідача на його користь витрат пов`язаних з розглядом справи, то колегія суддів зазначає таке.

У клопотанні № 1/17 від 30.08.2017 року Позивач просив суд стягнути з Відповідача понесені ним витрати у загальному розмірі 4697,49 грн., у т.ч.:

- 640 грн. витрат на сплату судового збору;

- 765,32 грн. витрат на проїзд з м. Лисичанськ до м. Київ, на підтвердження чого надав посадковий талон 000B3D2A-77D3-DBA6-0001;

- 697,19 грн. витрат на проїзд з м. Києва до м. Лисичанська, на підтвердження чого надав посадковий талон 000B3D2A-47D3-DEF2-0001;

- 1459,25 грн. витрат на проживання у готелі з 29.08.2017 по 30.08.2017 року, на підтвердження чого надав рахунок ТОВ "Хотел Проперті" від 25.08.2017 з відміткою про сплату та фіскальний чек від 25.08.2017 року № 000023433;

- 559,63 грн. витрат на проживання у готелі півдоби 30.08.2017 року, на підтвердження чого надав рахунок ТОВ "Хотел Проперті" від 29.08.2017 року з відміткою про сплату та фіскальний чек від 29.08.2017 року № 000023638;

- 94,10 грн. витрат на харчування - обід 29.08.2017, на підтвердження чого надав фіскальний чек від 29.08.2017 року № 279451;

- 82 грн. витрат на харчування - вечеря 29.08.2017 року, на підтвердження чого надав фіскальний чек від 29.08.2017 року № 264055;

- не менше 400 грн. витрат на дрібне харчування дієтичними стравами, на підтвердження чого надав довідку Комунальної установи "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 м. Лисичанськ" № 681 від 18.08.2017 року.

Посилання суду першої інстанції на те, що на користь Позивача підлягають стягненню добові витрати в сумі 60 грн., та у зв`язку з частковим задоволенням адміністративного позову та витрати Позивача, пов`язані з розглядом справи підлягають задоволенню у розмірі 330 грн., колегія суддів відхиляє з огляду на те, що постановою Кабінету Міністрів від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничний розмір компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" не передбачено компенсацію добових витрат у зв`язку з участю у судових засіданнях по адміністративній справі.

При цьому, дія постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, на яку скаржник посилається в апеляційній скарзі, розповсюджується лише на державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, до переліку яких Позивач не належить.

З приводу вимоги про стягнення витрат на проїзд Позивача до суду, колегія суддів зазначає, що з наданих Позивачем квитків неможливо встановити особу, яка їх придбала, а тому неможливо зробити висновок про те, що ці квитки придбавалися саме для прибуття Позивача у відповідні судові засідання, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне не відносити такі витрати до судових витрат по даній справі, що підлягають відшкодуванню.

Даний висновок узгоджується з практикою Верховного Суду викладеною в постанові від 17 січня 2020 року по справі № 818/40/17.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується з висновком сулу першої інстанції про наявність правових підстав для відшкодування Позивачу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у сумі 330 (триста тридцять) грн.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи Міністерства закордонних справ України викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення в частині розподілу судових витрат постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині здійснення розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та прийняттю нового рішення в цій частині про відмову в стягненні на користь Позивача судових витрат пов`язаних з розглядом справи.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства закордонних справ України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з бюджетних асигнувань Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи, у сумі 330 грн. (триста тридцять гривень 00 копійок) - скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про стягнення з бюджетних асигнувань Міністерства закордонних справ України на його користь витрати, пов`язані з розглядом справи - відмовити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 06.07.2020 року.