Справа № 160/9567/19
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

08 липня 2020 року Справа 160/9567/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд

У складі:
Головуючого суддіВіхрової В.С.
Секретаря судового засіданняПіддубцева О.В.
за участю (найменування сторін та інших осіб, що беруть участь у справі):
ПозивачаОСОБА_1 .
Представника відповідачаБабаніної Т.І.
СвідкаБарміної В.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду 8 в місті Дніпро представника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про залишення без розгляду позовної заяви в адміністративній справі №160/9567/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на публічній службі, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа №160/9567/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на публічній службі.

Чергове судове засідання було призначено на 08.07.2020 р.

08.07.2020 р. сторони в судове засідання з`явились.

Перед початком судового засідання представником відповідача було подано клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

В обґрунтування клопотання представник відповідача зазначає наступне.

Відповідно до першої сторінки послужного списку ОСОБА_1 трудову книжку останній отримав 26.06.2019 року, що підтверджується власним підписом ОСОБА_1 (докази долучені до матеріалів справи).

Тобто, на думку представника відповідача, Козинець Р.М. дізнався або повинен був дізнатись про можливе порушення своїх прав, свобод чи інтересів - 26.06.2019 року, а до суду з позовною заявою звернувся лише 01.10.2019 року, тобто більше ніж через 3 місяці з дня коли останній дізнався або повинен був дізнатись про можливе порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, на думку представника відповідача, Козинець Р.М. в порушення вимог ч.5 ст. 122 КАС України пропустив строк звернення з позовом до адміністративного суду без поважних причин.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Крім того, представник відповідача зазначає, що після звільнення зі служби в поліції (26.06.2019 року) в період перебування на лікарняному 11.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУНП з заявою щодо видачі йому дублікату трудової книжки, у зв`язку із втратою оригіналу, та 22.08.2019 року ОСОБА_1 особисто отримав дублікат своєї трудової книжки в ГУНП; 08.07.2019 року особисто ознайомився в ГУНП із Розрахунком вислуги років для призначення пенсії.

Також представник відповідача вказує, що у відповіді на відзив, яка через канцелярію ГУНП 16.12.2019 року особисто надана ОСОБА_1 , останній заявляв, що адвокатом не являється, бажає працювати в слідчих органах, хоча згідно даних Єдиного реєстру адвокатів України, саме 16.12.2019 року було прийняте рішення про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; 19.12.2019 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.

Відповідно до ст. 9 Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» особі, яка склала кваліфікаційний іспит, кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури безоплатно видає свідоцтво про складення кваліфікаційного іспиту ( із запитом до ГУНП про видачу довідки для складення кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 звернувся 26.04.2019 року К-118,- довідка є в матеріалах справи).

Відповідно до Положення про організацію та порядок проходження стажування для отримання особою свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (нова редакція), затвердженого Рішенням Ради адвокатів України від 01.06.18 № 80 ( далі- Положення), - стажування полягає в перевірці готовності особи , яка отримала свідоцтво про складення кваліфікаційного іспиту, самостійно здійснювати адвокатську діяльність. Стажування здійснюється протягом шести місяців від керівництвом адвоката за направленням ради адвокатів регіону.

Таким чином, на думку представника відповідача, не пізніше червня 2019 року ОСОБА_1 мав розпочати стажування у якості стажиста адвоката.

Відповідно до Положення після закінчення стажування ОСОБА_1 повинен був звернутися із заявою про проведення оцінки результатів стажування та видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; до заяви необхідно додавати: звіт про результати стажування, щоденник про виконання індивідуального плану стажування, проекти складених документів правового характеру. У період стажування необхідно вести облік виконання індивідуального плану та Програми стажування; своєчасно складати поточні звіти про результати стажування, надавати їх керівнику стажування та Раді адвокатів регіону у визначені строки; оформлювати матеріали стажування тощо.

Також, представник відповідача звертає увагу на те, що стажування у якості адвоката ОСОБА_1 у часі ( червень 2019 року - 16 грудня 2019 року) збігається із знаходженням останнього на амбулаторному і стаціонарному лікуванні (25 червня 2019 року - 04 вересня 2019 року), однак, останньому це не завадило проходити стажування; у той же час ОСОБА_1 вказує знаходження на лікарняному єдиною поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, відповідач вважає, що перебування на амбулаторному та стаціонарному лікуванні в період з 25.06.2019 року по 04.09.2019 року, включно, для ОСОБА_1 не було тією обставиною, яка заважала останньому своєчасно звернутись до суду з цим позовом до ГУНП.

Відтак, враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що ОСОБА_1 не надано належних доказів поважності пропуску строку звернення до суду із цим позовом, відповідач вважає, що у суду відповідно до ч. 3,4 ст. 123 та п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, є підстави для залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на публічній службі у справі № 160/9567/19.

Позивач проти клопотання заперечував в повному обсязі. Зазначив, що оригінал трудової книжки не отримував, 26.06.2019 р. мав симптоми гіпертонічного кризу та не усвідомлював наслідків своїх дій.

Позивач, також, зазначив, що під час проходження адвокатського стажування перебував на амбулаторному лікуванні, після закінчення якого повернувся до стажування та пройшов його.

Як зазначає відповідач свою трудову книжку ОСОБА_1 отримав 26.06.2019 р., що підтверджується власним підписом ОСОБА_1 .

Суд звертає увагу, що на твердження позивача, 26.06.2019 р. він мав симптоми гіпертонічного кризу, не усвідомлював своїх дій та насідків їх вчинення. Свої слова підтверджує наданими доказами.

Крім того, викликана у якості свідка по даній справі фельдшер швидкої медичної допомоги ОСОБА_2 , яка надавала 26.06.2019 р. швидку медичну допомогу позивачу, підтверджує його слова та зазначає, що ОСОБА_1 того дня, на момент надання йому швидкої медичної допомоги перебував у стані сильного психологічного збудження, ознак алкогольного сп`яніння не мав. Зазначає, що позивач в такому психологічному та фізичному стані міг перебувати як найменше протягом дня.

Представником відповідача не надано доказів, які б спростовували вищезазначені твердження позивача та свідка.

З клопотання та пояснень представника відповідача вбачається, що основною підставою, яка підтверджує можливість позивача звернутись до суду з позовною заявою в передбачений законом місячний строк є проходження ним адвокатського стажування. Однак більшість доводів представника відповідача є лише припущенням та не підтверджуються жодними доказами.

Відповідачем зазначено, що 16.12.2019 року Радою адвокатів Дніпропетровської області було прийняте рішення про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; 19.12.2019 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України. Однак витяг з Єдиного державного реєстру адвокатів не надається.

Представник відповідача вказує, в даному випадку, лише на результат проходження позивачем стажування, а не наводить факти щодо його перебігу.

Відповідач не підтверджує доказами ту обставину, що позивач під час проходження стажування перебував в оптимальному стані здоров`я для звернення до суду з позовною заявою, не надає доказів, які б спростовували перебування позивача на амбулаторному лікуванні.

Отже, відповідач, в даному випадку, лише висуває припущення, що позивач мав змогу звернутись до суду з позовною заявою під час проходження стажування, обґрунтовуючи це, в більшій мірі, лише отриманням останнім свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю.

Крім того, відповідачем зазначено, що на її думку, не пізніше червня 2019 року ОСОБА_1 мав розпочати стажування у якості стажиста адвоката.

Таке твердження також є лише припущенням, адже представник відповідача не зазначає на основі чого нею зроблені такі висновки. Доказів на підтвердження своїх слів знову не надає.

Також, представник відповідача звертає увагу на те, що стажування у якості адвоката ОСОБА_3 М ОСОБА_4 у часі (червень 2019 року - 16 грудня 2019 року) збігається із знаходженням останнього на амбулаторному і стаціонарному лікуванні (25 червня 2019 року - 04 вересня 2019 року).

В даному випадку суд звертає увагу, що шестимісячний період стажування не може повністю збігатись у часі з тримісячним періодом перебування позивача на амбулаторному лікуванні. Відповідач знову без жодних доказів та конкретних обґрунтувань вказує на початок стажування саме в червні місяці.

Також представник відповідача вказує, що ОСОБА_1 не надано належних доказів поважності пропуску строку звернення до суду із цим позовом.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до норм КАС України, питання щодо вирішення належності на достатності доказів на підтвердження тих чи інших обставин справи належить до компетенції суду, а не сторін по справі.

Суд також звертає увагу, що питання про належність та достатність доказів для поновлення позивачу пропущеного строку звернення до суду вирішено судом в ухвалі про відкриття провадження від 01.11.2019 р.

Крім того, за правилами частини 1 статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом 10-ти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

У силу вимог частини 2 вказаної статті якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Тобто, дотримання строків на подання позовної заяви є однією з умов дисциплінування учасників судового процесу.

У випадку ж пропуску строку, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Досліджуючи матеріали справи суд встановив, що позивач не відносився байдужо до своїх прав, він активними своїми діями намагається захистити своє право, надає пояснення щодо порушення свого права.

Європейським судом з прав людини у справі «Мушта проти України» зазначено, що не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

При цьому, суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).

Отже, суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі здійснення справедливого правосуддя.

Так, встановлення строків звернення до суду має на меті дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій, натомість дана мета не може перешкоджати основній меті здійснення справедливого судочинства.

Тому не можна застосовувати формальні підходи для вирішення питання щодо пропуску строку звернення до суду, в порівнянні з метою здійснення справедливого судочинства.

Суд вважає за необхідне зазначити, що питання доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.6 КАС України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді.

На переконання суду в питаннях оцінки поважності причин пропуску строку звернення до суду, необхідно уникати вияву надмірного формалізму, що може розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач зазначає, що в період з 25 червня 2019 року - 04 вересня 2019 року перебував на амбулаторному лікуванні та не мав змоги звернутися до суду у встановлений законом строк, свої слова підтверджує наданими доказами.

Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 44 КАС України, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи; ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Зважаючи на викладене, та керуючись ст.ст. 6, 44, 72, 75 78, 90, 123, 242-244 248, 250, 254, 256 КАС України, суддя, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про залишення без розгляду позовної заяви в адміністративній справі №160/9567/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на публічній службі, - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 256 КАС України.

Повний текст ухвали складений протягом 09.07.2020 р.

Суддя В.С. Віхрова