Справа № 300/577/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/577/20 пров. № А/857/6081/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Шевчук С.М.

судді Кухтей Р.В., Нос С.П.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року про відмову у відкритті провадження (ухвалену судом під головуванням Гундяк В.П.) у справі № 300/577/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного державного виконавця Галицького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) Стасюк С.І. про скасування постанови про накладення штрафу, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

11.03.2020 року адвокат Томин С.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного державного виконавця Галицького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління (м. Івано-Франківськ) про визнання незаконною та скасування постанови.

Предметом позову є правомірність постанови про накладення штрафу ВП №55410849 у розмірі 1 700 грн. за невиконання рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області у цивільній справі за №341/1885/15-ц від 16.05.2017 року.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року відмовлено позивачу у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного державного виконавця Галицького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління (м. Івано-Франківськ) про визнання незаконною та скасування постанови.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування апеляційних вимог, позивач покликається на судові рішення Великої Палати Верховного Суду щодо підсудності спорів щодо оскарження постанов державного виконавця про накладення штрафу за невиконання виконавчого документа.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст.124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку та на електронну пошту, зазначену даними учасниками справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.

З огляду на обставини щодо повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги та положення ст. 311 КАС України колегія суддів, вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, щона виконанні у Галицькому районному відділі державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області у цивільній справі за №341/1885/15-ц від 16.05.2017 року.

11.02.2020 року Головним державним виконавцем Галицького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) Стасюк С.І. винесено постанову про накладення штрафу ВП №55410849 у розмірі 1 700 грн. за невиконаннярішення Галицького районного суду Івано-Франківської області у цивільній справі за №341/1885/15-ц від 16.05.2017 року.

Не погоджуючись з вказаною постановою позивач оскаржив його до суду в порядку адміністративного судочинства.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване судове рішення про відмову у відкритті провадження, виходив з того, що даний спір не підлягаю до розгляду в порядку адміністративного судочинства. При цьому суд зазначив, що відступає від правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11.

На переконання суду першої інстанції, зі змісту частини 2 ст.74 Закону України Про виконавче провадження слідує, що: «рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом, дана норма визначає адміністративну судову юрисдикцію щодо оскарження дій органів ДВС у випадках, коли проводиться виконання рішення іншого, відмінного від судового, органу, тобто відсутній суд, що видав виконавчий документ. При цьому предметна юрисдикція спору щодо оскарження таких рішень частиною 2 ст.74 Закону України Про виконавче провадження не встановлюється.

Отже, як вбачається з положень вищенаведеної норми, остання регулює виключно порядок оскарження рішень державного виконавця прийнятих при виконанні у тому числі постанови про накладення штрафу, а не самих рішень державного виконавця про накладення такого штрафу.

Таким чином з системного аналізу ст.74 Закону України Про виконавче провадження вбачається, що законодавець відніс до компетенції адміністративного суду вирішення питань щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, так як до такого оскарження неможливо застосувати приписи ч.1 даної статті в зв`язку з відсутністю у цих випадках суду, що видав виконавчий документ.

В той же час сама постанова про накладення штрафу, як рішення державного виконавця прийняте у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення, відповідно до ч.1 ст.72 Закону підлягає оскарженню до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому ст.447 ЦПК України.»

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04, пункт 24) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Як свідчать матеріали справи та зміст позовних вимог, предметом перевірки у цій справі на відповідність вимогам Закону № 1404-VIII є постанова державного виконавця про накладення штрафу, прийнята у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду у цивільній справі.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

На час звернення позивача до адміністративного суду із цим позовом частиною першою статті 287 КАС України визначено, що Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (далі по тексту іменовано- Закон №1404-VIII).

Згідно із частиною першою статті 74 Закону № 1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас згідно з частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18), від 03 та 10 квітня 2019 року у справах № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18) та № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 758/8095/15-ц (провадження № 14-134цс19) від 21 серпня 2019 рокуу справі № 826/14706/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 753/22823/18-ц, від 11.12.2019року у справі №443/1965/18, від 19.02.2020 року у справі №382/389/17.

Отже, викладені в оскаржуваній ухвалі суду апеляційної інстанції висновки про непоширення юрисдикції адміністративного суду на спір щодо оскарження постанови державного виконавця про накладення штрафу за невиконання судового рішення у цивільній справі є помилковими.

При цьому колегія суддів зазначає, що у своїй практиці ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.

Зокрема, у рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. При цьому ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38-40 рішення). У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26 рішення).

У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122-125 рішення).

У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18, 24 рішення).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач не позбавлений ефективного засобу юридичного захисту, доступу до суду, тобто можливості захистити свої права в суді в порядку адміністративного судочинства, та зазначає, що численними рішеннями Великої Палати Верховного Суду юрисдикційний конфлікт відносно даного предмету спору вирішено.

Згідно із частиною третьою статті 3 КАС України (тут і далі у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанціїє:неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, оскаржувана підлягає скасуванню, а справа передачі до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 320, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі № 300/577/20 скасувати, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Постанова апеляційного суду оскаржується виключно в порядку та з підстав, визначених ст. 328-329 КАС України

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 09.07.2020.