Справа № 500/182/20
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/182/20

02 липня 2020 рокум. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Мірінович У.А.

за участю:

секретаря судового засідання Хоменко Л.В.

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Мурованої І.,

представника відповідача Клим А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної казначейської служби України про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної казначейської служби України, в якій просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-24701-17-У на суму 16183,54 грн;

- зобов`язати ГУ ДПС у Тернопільській області внести коригування до особового рахунку ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , шляхом виключення з особового рахунку платника податків недоїмки з єдиного внеску у сумі 16183,54 грн;

- стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 16183,54 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05.02.2019 відповідач виніс вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-24701-17-У, якою зобов`язано позивача сплатити заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску (далі - ЄСВ) в розмірі 16183,54 грн відповідно до статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Винесену відповідачем зазначену вимогу про сплату боргу позивач вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки вона є найманим працівником і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а тому вона не відноситься до жодної з категорій осіб, які мають сплачувати єдиний внесок відповідно до статті 4 Закону № 2464-VI.

Водночас, звернула увагу суду на те, що відповідач своєю протиправною вимогою завдав позивачу моральної шкоди в розмірі 16183,54 грн, так як останній довелося пережити душевні страждання, а саме: хвилювання, обурення, відчуття невизначеності ситуації. При цьому, позивачу прийшлося додатково мобілізувати зусилля для підготовки позову до суду та витрачати свій вільний час, який вона могла провести зі сім`єю.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з мотивів, викладених у позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача Головного управління ДПС у Тернопільській області в судовому засіданні, заперечуючи проти позову, суду пояснила, що позивач, згідно даних ІС "Податковий блок" ДПС України, взятий на облік як платник ЄСВ з 27.07.2005 із зазначенням категорії "особа, яка провадить незалежну професійну діяльність", а тому зобов`язана сплачувати ЄСВ відповідно до Закону № 2464-VI. Таким чином, представник відповідача вважає, що оскаржена вимога винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на зазначене та посилаючись на відзив на позов просила у задоволенні позовних вимог відмовити (арк. справи 77-81).

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні, заперечуючи проти позову в частині стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України, суду пояснив, що Казначейство як окрема юридична особа, суб`єкт владних повноважень, в процесі виконання своїх функціональних обов`язків жодним чином не порушувало прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При цьому, держава не відповідає за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб, а юридичні особи, створені державою не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави.

З огляду на зазначене та посилаючись на відзив на позов просив у задоволенні позовних вимоги відмовити (арк. справи 55-56).

Заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Як підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та не заперечується сторонами, позивач припинила підприємницьку діяльність фізичної особи - підприємця 03.01.2017 (арк. справи 11).

Водночас, позивач на підставі рішення атестаційної палати Тернопільської кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури від 19.03.2004 має право на заняття адвокатською діяльністю, про що їй видано відповідне свідоцтво від 19.03.2004 (арк. справи 91).

Разом з тим, позивач, зокрема з 01.01.2017 по 31.12.2019 перебуває у трудових відносинах з ТзОВ "Юркомплект" на посаді директора. При цьому, ТзОВ "Юркомплект", тобто роботодавець, за період з 01.01.2017 по 31.12.2019 включно щомісячно сплачувало за позивача ЄСВ від суми нарахованої заробітної плати, про що свідчать відповідні довідки (арк. справи 21-23).

Враховуючи те, що позивач, згідно даних ІС "Податковий блок" ДПС України, взятий на облік як платник ЄСВ з 27.07.2005 із зазначенням категорії "особа, яка провадить незалежну професійну діяльність", відповідач 05.02.2019 виніс вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-24701-17-У, якою зобов`язано позивача сплатити заборгованість зі сплати ЄСВ в розмірі 16183,54 грн відповідно до статті 25 Закону № 2464-VI (арк. справи 9, 96).

Зазначений борг позивача зі сплати ЄСВ виник за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, про що свідчить інтегрована картка платника ЄСВ та не заперечується відповідачем ГУ ДПС у Тернопільській області у відзиві на позов.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 3 статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно статті 13 Закону № 5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - ПК) передбачено, що самозайнятою особою є платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - це, зокрема, діяльність адвокатів за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Статтею 178 ПК передбачено, що особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання, як само зайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу. Доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між доходом і документально підтвердженими витратами, необхідними для провадження певного виду незалежної професійної діяльності. У разі неотримання довідки про взяття на облік особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, об`єктом оподаткування є доходи, отримані від такої діяльності без урахування витрат. Фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, подають податкову декларацію за результатами звітного року відповідно до цього розділу у строки, передбачені для платників податку на доходи фізичних осіб. Остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в податковій декларації.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За приписами пункту 3 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування .

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (база нарахування єдиного внеску), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Аналізуючи зазначені норми права, суд дійшов висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Суд встановив, що позивач, зокрема з 01.01.2017 по 31.12.2019 перебуває у трудових відносинах з ТзОВ "Юркомплект" на посаді директора. При цьому, ТзОВ "Юркомплект", тобто роботодавець, за період з 01.01.2017 по 31.12.2019 включно щомісячно сплачувало за позивача ЄСВ від суми нарахованої заробітної плати, про що свідчать відповідні довідки (арк. справи 21-23).

Згідно з підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Законом № 2464-VI не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення незалежної професійної діяльності.

Із системного аналізу норма права слідує, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

Таким чином, в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального страхового внеску, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску позивачем як особою, що здійснює незалежну професійну діяльність, зокрема у періоди, коли вона була у трудових відносинах з ТзОВ "Юркомплект", а не самозайнятою особою.

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява № 39766/05), "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Цими рішеннями встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.

Таким чином, враховуючи те, що позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального страхового внеску, як наслідок остання не відноситься до жодної з категорій осіб, які мають сплачувати єдиний внесок відповідно до статті 4 Закону № 2464-VI, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно виніс оскаржену вимогу, якою зобов`язано позивача сплатити заборгованість зі сплати ЄСВ в розмірі 16183,54 грн за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 відповідно до статті 25 Закону № 2464-VI.

Водночас, суд встановив, що позивачу виставлялася вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2018 № Ф-, якою було зобов`язано позивача сплатити заборгованість зі сплати ЄСВ в розмірі 10086,12 грн за період, який охоплюється оскарженою вимогою у даній справі, зокрема за 2017 р. та за І квартал 2018 р. Однак, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2019 у справі № 857/3566/18 скасовано рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.10.2018 у справі № 1940/1565/18 та прийнято нову постанову, якою позов задоволено. Зокрема, зазначеною постановою суду визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2018 № Ф- (арк. справи 17-20).

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи те, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2019 у справі № 857/3566/18 встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2018 № Ф- винесена відповідачем в порушення вимог частини другої статті 2 КАС, а також те, що зазначена постанова суду набрала законної сили, суд дійшов висновку, що ці обставини не підлягають доказуванню.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДФС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-24701-17-У на суму 16183,54 грн підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання ГУ ДПС у Тернопільській області внести коригування до особового рахунку ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , шляхом виключення з особового рахунку платника податків недоїмки з єдиного внеску у сумі 16183,54 грн, суд дійшов висновку, що в цій частині слід відмовити, як передчасно заявлена вимога, оскільки суд не може вирішувати спір, що можливо виникне у майбутньому.

Щодо позовних вимог про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 16183,54 грн, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

У пунктах 2, 3, 5, 9 постанові "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 № 5, від 27.02.2009 № 1) Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема:

- коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень;

- у випадках, передбачених статтями 7, 440 - 1 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, стаття 49 Закону "Про інформацію", стаття 44 Закону "Про авторське право і суміжні права");

- при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007).

Як слідує зі змісту позовної заяви та обґрунтованого розрахунку моральної шкоди, позивач вважає, що відповідач своїми діями щодо винесення протиправної вимоги завдав позивачу моральної шкоди в розмірі 16183,54 грн, яка полягає у душевних стражданнях, хвилюванні, обуренні тощо.

При цьому, позивач не надала жодних доказів, які б підтверджували те, що відповідач своєю протиправною вимогою завдав позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, хвилюванні, обуренні тощо.

Таким чином, позивач не надала, а суд не здобув доказів, які б підтверджували, що саме діями або бездіяльністю Головного управління ДПС у Тернопільській області їй заподіяно моральну шкоду в розмірі 16183,54 грн, а саме: якими доказами така моральна шкода підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням їй шкоди, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача моральної шкоди в розмірі 16183,54 грн не підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9, 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Водночас, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд дійшов висновку, що слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Державної казначейської служби України про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-24701-17-У на суму 16183,54 грн;

В задоволені позовних вимог про зобов`язання ГУ ДПС у Тернопільській області внести коригування до особового рахунку ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , шляхом виключення з особового рахунку платника податків недоїмки з єдиного внеску у сумі 16183,54 грн, - відмовити.

В задоволені позовних вимог про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 16183,54 грн., - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на суму 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07.07.2020.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Головне управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Білецька, 1, м. Тернопіль,46003, );

- Державна казначейська служба України (місцезнаходження: вул. Бастіонна 6, м. Київ 14, 01014 , ).

Головуючий суддя Мірінович У.А.