Справа № 819/936/16
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/936/16

02 липня 2020 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Дерех Н.В.

за участю:

секретаря судового засідання Заблоцька І.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_11.

представника відповідачів Ємець Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Тернопільської області про визнання частково незаконним та скасування наказу, поновлення на займаній посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (надалі - відповідач 1), Прокуратури Тернопільської області ( надалі - відповідач 2) в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 13-дк від 15 липня 2016 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Тернопільської місцевої прокуратури та з органів прокуратури з позбавленням класного чину "старший радник юстиції", присвоєного наказом Генерального прокурора України від 25 червня 2012 року № 751-к;

- поновити ОСОБА_1 з 16 липня 2016 року на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури з відновленням класного чину "старший радник юстиції", присвоєного наказом Генерального прокурора України від 25 червня 2012 року № 751-к;

- стягнути з Прокуратури Тернопільської області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 09 липня 2001 року по 15 липня 2016 року він працював в органах прокуратури Тернопільської області на різних посадах. Зокрема, на підставі наказу Генерального прокурора України №711-к від 3 грудня 2015 року, після проходження чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад керівників місцевих прокуратур, їх перших заступників та заступників, позивач був призначений керівником Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області строком на п`ять років. Наказом Генерального прокурора України від 15 липня 2016 року №13-дк "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" позивача звільнено з посади керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури з позбавленням класного чину "старший радник юстиції", присвоєного наказом Генерального прокурора України від 25 червня 2012 року № 751-к за грубе порушення вимог Закону України "Про прокуратуру", правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури. Однак, позивач вважає своє звільнення із займаної посади незаконним та безпідставним з огляду на те, що в оскаржуваному наказі Генеральна прокуратура України посилається на висновок службового розслідування, яке проводилося у зв`язку з проведенням Національним антикорупційним бюро України досудового розслідування у кримінальному провадженні, під час якого позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України. У даному висновку відповідач посилається виключно на матеріали вищезазначеного кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 січня 2016 року за № 0000003, яке на даний час не завершено. Отже, посилаючись на вказане та на положення ст.62 Конституції України, позивач зазначає, що його винуватість у вчинені вказаного у спірному наказі правопорушення не доведена, однак негативні наслідки у вигляді звільнення його із займаної посади та органів прокуратури застосовано, що суперечить гарантіям Конституції України. Крім того, позивач зазначає, що висновок службового розслідування не може слугувати належним та допустимим доказом його винуватості у вчиненні дисциплінарного проступку, оскільки саме службове розслідування та оформлення його результатів проведені з грубими порушеннями вимог Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 24 вересня 2014 року №104. Позивач просить врахувати, що станом на час прийняття оскаржуваного наказу норми Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року, які передбачали підстави для звільнення та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників прокуратури вже втратили чинність, а норми Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року, які передбачають порядок притягнення прокурорів до дисциплінарної відповідальності, ще не набрали чинності. Крім того, в оскаржуваному наказі відповідач посилається на порушення позивачем неіснуючих "Правил прокурорської етики", оскільки вони не прописані ні в жодному правовому акті та у формі нормативно-правового акту не існують. Також, позивачем 16 травня 2016 року направлялась у Генеральну прокуратуру України заява про звільнення за власним бажанням з посади керівника Тернопільської місцевої прокуратури та з органів прокуратури, однак дана заява відповідачем 1 проігнорована, жодної відповіді на свою заяву про звільнення за власним бажанням позивачем не отримано, чим порушено право на звільнення за власним бажанням, гарантоване ст. 58 Закону України "Про прокуратуру" та ст. 43 Конституції України.

Враховуючи усе вищевикладене, позивач стверджує, що для його звільнення з посади керівника Тернопільської місцевої прокуратури та з органів прокуратури з позбавленням класного чину "старший радник юстиції" не було жодних передумов та законних підстав, а відтак позивач має бути поновлений на займаній посаді та в органах прокуратури, із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року скасовано Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2016 року у справі №819/936/16 та направлено на новий розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.

12.11.2019 дану справу отримано Тернопільським окружним адміністративним судом, що підтверджується датою на штампі за вх.№ 15310/19.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2019 дану справу передано на розгляд судді Дерех Н.В.

Ухвалою суду від 15.11.2019 дану справу прийнято суддею Дерех Н.В. до свого провадження, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 11.12.2019 року о 11:00 год.

11.12.2019 у відкритому судовому засіданні розгляд даної справи відкладено до 24.12.2019 о 12:00 год.

24.12.2019 у відкритому судовому засіданні постановлено ухвалу про перехід до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 21.01.2020 о 14:30 год.

У строк, встановлений судом, відповідачами подано до суду відзиви на позовну заяву, з яких вбачається, що відповідачі позовні вимоги не визнають у повному обсязі та просять відмовити у їх задоволенні.

21.01.2020 у відкритому судовому засіданні у підготовчому провадженні розгляд справи відкладено до 11.02.2020 о 14:00 год.

11.02.2020 у відкритому судовому засіданні постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до розгляду на 06.03.2020 о 11:00 год.

Ухвалою суду від 06.03.2020 розгляд даної справи відкладено до 26.03.2020 о 14:00 год.

26.03.2020 розгляд даної справи відкладено до 10.04.2020 о 10:00 год. у зв`язку із перебуванням головуючої судді у відпустці.

Ухвалою суду від 10.04.2020 розгляд даної справи відкладено до 07.05.2020 о 10:00 год.

Ухвалою суду від 07.05.2020 розгляд даної справи відкладено до 26.05.2020 о 12:00 год.

26.05.2020 у відкритому судовому засіданні оголошено перерву до 17.06.2020 о 14:00 год.

Ухвалою суду від 17.06.2020 розгляд даної справи відкладено до 30.06.2020 о 14:30 год.

30.06.2020 у відкритому судовому засіданні оголошено перерву до 02.07.2020 о 09:00 год.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідача 1 та відповідача 2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, з мотивів викладених в письмових запереченнях та пояснила, що у лютому поточного року до прокуратури Тернопільської області надійшла інформація Національного антикорупційного бюро України з приводу кримінального провадження про вчинення службовими особами Головного управління Національної поліції в Тернопільській області та органів прокуратури Тернопільської області кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, грубе порушення прокурорськими працівниками Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, які дискредитують їх, як працівників прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури.

На підставі цієї інформації наказом прокурора Тернопільської області від 29.02.2016 № 72 призначено проведення службового розслідування за фактом причетності окремих працівників органів прокуратури Тернопільської області до вимагання та отримання неправомірної вигоди у гр. ОСОБА_2 .

Висновком за результатами проведення службового розслідування, затвердженим виконувачем обов`язків прокурора Тернопільської області 13.07.2016, підтверджено відомості, які стали підставою для його призначення.

Матеріалами службового розслідування встановлено факт позаслужбових стосунків корисливого характеру заступника прокурора Тернопільської області ОСОБА_10 ., керівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_1, першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6. та прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_9 з працівниками ГУ НП в Тернопільській області та адвокатом Молень Р .Б., які проявилися у вчиненні дій, спрямованих на отримання неправомірної вигоди від гр. ОСОБА_2 за вирішення питання про не притягнення її до кримінальної відповідальності та подальшому розподілу цих коштів між собою.

Вказані події набули широкого і негативного суспільного загальнодержавного резонансу та завдали шкоди авторитету органів прокуратури України.

Отже, встановлені та належно зафіксовані під час досудового розслідування обставини обґрунтовано засвідчували, що позивачем грубо порушено вимоги Закону України "Про прокуратуру", антикорупційного законодавства, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, Дисциплінарного статуту прокуратури України, Присяги працівника прокуратури України та вимоги галузевих наказів Генерального прокурора України. Вчинені дії порочать звання прокурора і надають підстави для сумніву у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.

Таким чином, службовою перевіркою встановлено вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, несумісного з подальшим перебуванням на роботі в органах прокуратури, що і стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

При цьому, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що його вина у скоєнні злочину не доведена, досудове розслідування не закінчилось та обвинувальний акт не складався, оскільки відсутність кримінальної відповідальності за вчинення певних дій не є тотожним із застосуванням дисциплінарної відповідальності за вчинення дій, які дискредитують звання працівника прокуратури.

Щодо доводів позивача про відмову у його звільненні за власним бажанням представник відповідачів вказала, що у період подання позивачем заяви про звільнення з органів прокуратури за власним бажанням стосовно нього та інших працівників прокуратури області проводилося зазначене службове розслідування. Також, на виконання ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 18.05.2016 року ОСОБА_1 відсторонено від посади керівника Тернопільської місцевої прокуратури. Тому задоволити заяву позивача про звільнення за власним бажанням не було можливості.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши представлені у справі докази у їх сукупності, на підставі чинного законодавства суд встановив наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 , проходив службу в органах прокуратури Тернопільської області на різних посадах з 09 липня 2001 року по 15 липня 2016 року.

На підставі наказу Генерального прокурора України №711-к від 03 грудня 2015 року позивач призначений керівником Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області строком на п`ять років, яку обіймав до звільнення.

На виконання наказу прокурора Тернопільської області №72 від 29 лютого 2016 року комісією, у складі голови - заступника прокурора Тернопільської області ОСОБА_15. та членів - заступника начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Тернопільської області ОСОБА_13., прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях ОСОБА_12 начальника відділу роботи з кадрами прокуратури області ОСОБА_16., прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки Генеральної прокуратури України та захисту працівників органів прокуратури з дислокацією у прокуратурі Тернопільської області ОСОБА_14. проведено службове розслідування за фактом причетності окремих працівників органів прокуратури Тернопільської області до вимагання та отримання неправомірної вигоди у гр. ОСОБА_2 .

Підставами для призначення службового розслідування була інформація Головного Підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України, що міститься в матеріалах кримінального провадження №0000003 про вчинення кримінального правопорушення службовими особами ГУНП в Тернопільській області та органів прокуратури Тернопільської області, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, грубе порушення прокурорськими працівниками Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, які дискредитують їх, як працівників прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури.

За результатами проведення службового розслідування за фактом причетності працівників органів прокуратури Тернопільської області до вимагання та отримання неправомірної вигоди у гр. ОСОБА_2 було складено Висновок від 13 липня 2016 року (далі Висновок службового розслідування). Висновком службового розслідування, встановлено факт позаслужбових стосунків корисливого характеру, причетності до вимагання та отримання неправомірної вигоди керівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_1 та інших осіб органів прокуратури, які грубо порушили вимоги Закону "Про прокуратуру", антикорупційного законодавства, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, Дисциплінарного статуту прокуратури, Присяги працівника прокуратури України, чим вчинили дії, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, тобто вчинив дисциплінарний проступок, несумісний з подальшим перебуванням на роботі в органах прокуратури.

Судом також встановлено, що 15 липня 2016 року Генеральним прокурором України виданий наказ № 13-дк "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності", пунктом 2 якого вирішено звільнити позивача з посади керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури з позбавленням класного чину "старший радник юстиції", присвоєного наказом Генерального прокурора України від 25 червня 2012 року № 751-к, за грубе порушення вимог Закону України "Про прокуратуру", правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.

Не погодившись із прийнятим Генеральним прокурором України наказом від 15 липня 2016 року № 13-дк, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані Законом України "Про прокуратуру", Дисциплінарним статутом прокуратури України, Кодексом професійної етики та поведінки працівників прокуратури, наказом Генерального прокурора України № 47 від 07.05.2014 року "Про затвердження Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України" та іншими нормативно-правовими актами ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, КАС України), публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Оскаржуваний наказ прийнято відповідачем 1 на підставі п.п.5,6 ч.1 ст.43 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року, абз.1 ч.2 ст.46-2 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року, ч.1 ст.8, п.6 ст.9, ст. ст. 10,11 Дисциплінарного статуту прокуратури України та п. 10 Положення про класні чини працівників прокуратури України.

Статтею 46-2 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції від 05.11.1991 року) встановлені підстави для звільнення працівників прокуратури. Так, відповідно до ч.1 цієї статті, прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Військовослужбовці військових прокуратур можуть бути звільнені з військової служби відповідно до законодавства, що регулює порядок її проходження.

Згідно ч.2 статті 46-2 Закону України "Про прокуратуру" прокурори і слідчі підлягають звільненню з органів прокуратури, у тому числі з позбавленням класного чину, також у таких випадках: 1) недотримання пов`язаних із проходженням служби в органах прокуратури вимог, передбачених частиною шостою статті 46 цього Закону, та інших вимог і обмежень, які встановлюються законом; 2) порушення "Присяги працівника прокуратури" чи відмови від її прийняття; 3) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо них; 4) за результатами атестації у разі невідповідності працівника займаній посаді; 5) припинення громадянства України; 6) притягнення до відповідальності згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України; 7) набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"; 8) у разі неможливості або відсутності згоди на переведення на іншу посаду у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі.

Відповідно до ч.2 та 3 ст.46 Закону України "Про прокуратуру" особи, вперше призначені на посади старших прокурорів та прокурорів прокуратур, слідчих прокуратури, приймають "Присягу працівника прокуратури" такого змісту: "Я, (прізвище, ім`я, по батькові) вступаючи на службу в прокуратуру, присвячую свою діяльність служінню Українському народові і Українській державі та урочисто присягаю: неухильно додержуватися Конституції, законів та міжнародних зобов`язань України; сумлінним виконанням своїх службових обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини та громадянина, інтереси суспільства і держави; постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов`язки, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури. Усвідомлюю, що порушення присяги несумісне з подальшим перебуванням в органах прокуратури".

Прокурор і слідчий підписують текст прийнятої Присяги, яка додається до особової справи. Про прийняття Присяги вноситься запис у трудову книжку. Процедура прийняття Присяги визначається Генеральним прокурором України.

Судом встановлено, що 08.02.2011 року позивачем підписано текст прийнятої ним Присяги працівника прокуратури відповідно до ч.2 ст.46 Закону України "Про прокуратуру", яку додано до його особової справи та про прийняття вказаної Присяги внесений запис у трудову книжку позивача.

Аналізуючи текст Присяги, можна дійти висновку, що в основі поведінки працівника прокуратури закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, працівник прокуратури покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв`язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння працівником прокуратури проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету прокуратури та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Частиною 3 статті 48 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що за порушення закону, неналежне виконання службових обов`язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною радою України.

Згідно з вимогами статті 43 Закону України "Про прокуратуру" підставами для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності є "вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури" та "одноразове грубе порушення правил прокурорської етики" (п.п. 5, 6 ч. 1 цієї статті), що враховано при наданні оцінки діям ОСОБА_1 , вирішенні питання про застосування до нього дисциплінарного стягнення та зазначено в оскаржуваному наказі.

За положеннями п. 1 "Прикінцевих положень" Закону №1697-УІІ стаття 43 цього Закону набрала чинності з 15 липня 2015 року.

Крім того, відповідно до підпункту 1 пункту 3 та пункту 4 "Прикінцевих положень" Закону №1697-VII чинними є постанови Верховної Ради України від 06.11.1991 № 1796-ХІІ "Про затвердження Дисциплінарного статуту прокуратури України" та від 06.11.1991 № 1795-ХІІ "Про затвердження Положення про класні чини працівників органів прокуратури України".

Відповідно до п. 2 "Прикінцевих положень" Закону України "Про прокуратуру" до затвердження всеукраїнською конференцією працівників прокуратури Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури застосовуються положення Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, схваленого всеукраїнською конференцією працівників прокуратури 28.11.2012 та затвердженого наказом Генерального прокурора України від 28.11.2012 № 123.

В свою чергу, ч.2 та ч.3 ст.48-1 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурори і слідчі прокуратури зобов`язані неухильно дотримуватися вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури у своїй службовій діяльності та поза нею. Порушення прокурором і слідчим прокуратури вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із ст. 8 Дисциплінарного статуту прокуратури України дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Приписами частини першої статті 2 Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 6 листопада 1991 року 1796-XII, встановлено, що працівники прокуратури повинні мати високі моральні якості, бути принциповими і непримиренними до порушень законів, поєднувати виконання своїх професійних обов`язків з громадянською мужністю, справедливістю та непідкупністю. Вони повинні особисто суворо додержувати вимог закону, виявляти ініціативу в роботі, підвищувати її якість та ефективність і сприяти своєю діяльністю утвердженню верховенства закону, забезпеченню демократії, формуванню правосвідомості громадян, поваги до законів, норм та правил суспільного життя. Будь-які порушення прокурорсько-слідчими працівниками законності та службової дисципліни підривають авторитет прокуратури, завдають шкоди інтересам держави та суспільства.

Стаття 3 вказаного Статуту визначає, що на підставі статті 48 Закону України "Про прокуратуру" цей Статут встановлює порядок заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини.

Відповідно до частини 1 статті 8 Дисциплінарного статуту прокуратури України дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовується за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури. Статтею 9 Дисциплінарного статуту прокуратури України встановлено, що дисциплінарними стягненнями є: 1) догана; 2) пониження в класному чині; 3) пониження в посаді; 4) позбавлення нагрудного знаку "Почесний працівник прокуратури України"; 5) звільнення; 6) звільнення з позбавленням класного чину.

Відповідно до п.5 ст.12 Дисциплінарного статуту прокуратури України у разі вчинення працівником діяння, не сумісного з перебуванням на роботі в органах прокуратури, його звільнення проводиться незалежно від часу вчинення проступку.

Статтею 13 вказаного Статуту визначено, що про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ прокурора, який оголошується працівнику під розписку. Копія наказу додається до особової справи. З наказом можуть бути ознайомлені працівники відповідної прокуратури.

З огляду на викладене, суд вважає, що не заслуговують на увагу посилання позивача стосовно того, що оскаржуваний наказ Генеральний прокурор України винесений на підставі недіючого законодавства, а також посилань на порушення неіснуючих правил прокурорської етики.

Статтею 2 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, схваленого Всеукраїнською конференцією працівників прокуратури 28 листопада 2012 року та затвердженого наказом Генерального прокурора України від 28 листопада 2012 року № 123 визначено, що дія цього Кодексу поширюється на всіх працівників органів прокуратури, науково-навчальних закладів та інших установ прокуратури, які мають класні чини, а також стажистів на посадах прокурорів прокуратури або слідчих. Вимоги Кодексу є обов`язковими з моменту призначення на посаду та ознайомлення з його положеннями, про що робиться письмовий запис в особовій справі працівника прокуратури.

Положеннями ст.18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, визначено, що працівник прокуратури не має права використовувати своє службове становище в особистих інтересах або в інтересах інших осіб.

У разі явного порушення закону, очевидцем якого став працівник прокуратури, він вживає усіх можливих, передбачених законодавством заходів для припинення протиправних дій та притягнення винних осіб до відповідальності.

Працівнику прокуратури слід уникати особистих зв`язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об`єктивність виконання професійних обов`язків, скомпрометувати високе звання працівника прокуратури, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс.

Частиною 1 статті 30 вказаного вище Кодексу визначено, що відповідно до Закону України "Про прокуратуру" працівники прокуратури зобов`язані неухильно дотримуватися вимог цього Кодексу. Їх порушення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Поряд з цим суд зазначає, що відповідно до п.7 ч.1 ст.15 Закону України "Про прокуратуру" Генеральний прокурор України відповідно до законів України видає обов`язкові для всіх органів прокуратури накази, розпорядження, затверджує положення та інструкції.

Наказом Генерального прокурора України від 16.04.2014 №17 гн "Про організацію роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури України" (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що за порушення прокурорсько-слідчим працівником Присяги працівника прокуратури невідкладно приймати рішення про звільнення з органів прокуратури на підставі пункту 2 частини 2 статті 46-2 Закону України "Про прокуратуру" (п.3.9).

При цьому, відповідно до п.2.1. цього наказу до ганебних вчинків, скоєних прокурорами чи слідчими, слід відносити кримінальні, корупційні правопорушення, порушення обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", керування транспортним засобом у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння або відмову від проходження огляду з метою виявлення стану сп`яніння, інші грубі порушення законів, Присяги працівника прокуратури і Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, які дискредитують їх як працівників прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури.

Проступком, який ганьбить честь та гідність, порочить працівників прокуратури, є дія чи бездіяльність, яка хоча і не є злочинною, але за своїм характером несумісна з високим званням прокурора і робить неможливим виконання ним своїх службових обов`язків; грубе порушення загальноприйнятних норм і правил поведінки, що принижує авторитет державної служби - органів прокуратури. Прокурори зобов`язані сприяти підвищенню позитивного іміджу та авторитету органів державної влади і прокуратури, зокрема, дорожити своїм ім`ям та статусом, не допускати та уникати ситуацій, що дискредитують орган держаної влади або ганьбить репутацію прокуратури.

У даному випадку поняття "ганебний вчинок" є оціночною категорією, і відповідно, рішення про визнання вчинку, скоєного підлеглим працівником, ганебним, належить керівнику прокуратури.

Із вступної частини Наказу №13 дк від 15 липня 2016 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" можна виділити наступні обставини, які лягли в основу для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності:

- факт викриття національним антикорупційним бюро України у ході досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, керівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_1 та інших посадових осіб органів прокуратури Тернопільської області;

- факт повідомлення 12 травня 2016 року ОСОБА_1 про підозру у вчиненні корупційного злочину;

- факт набуття вказаною подією суспільного резонансу та завдання в такий спосіб шкоди авторитету органів прокуратури України;

- підтвердження службовим розслідуванням позаслужбових стосунків ОСОБА_1 з іншими працівниками прокуратури з метою одержання неправомірної вигоди.

З аналізу зібраних в ході судового розгляду справи по суті доказів, суд прийшов до переконання, що вищеописані обставини знайшли своє підтвердження.

11 січня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000003 внесено інформацію за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, по факту вимагання та одержання службовими особами прокуратури Тернопільської області неправомірної вигоди у гр. ОСОБА_2 щодо якої до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000221 від 14.05.2015 року внесено відомості про вчинення гр. ОСОБА_2 кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 4 ст. 358, ч.1 ст. 366 КК України.

22 лютого 2016 року керівником Тернопільської місцевої прокуратури, старшим радником юстиції ОСОБА_1. підписаний висновок про законність прийнятого рішення щодо гр. ОСОБА_2 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000221 від 14.05.2015 року з зазначенням, що ним вивчено матеріали цього досудового розслідування.

Однак факт вивчення ОСОБА_1 матеріалів кримінального провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000221 від 14.05.2015 року щодо гр. ОСОБА_2 перед його підписанням не знайшов свого підтвердження під час розгляду даної адміністративної справи.

В матеріалах адміністративної справи містяться пояснення ОСОБА_1 ( т.3 а.с.6), які були викладені ним 26.02.2016 року власноручно під час проведення службового розслідування, з яких вбачається, що про кримінальне провадження щодо гр. ОСОБА_2 №0000221 від 14.05.2015 р. він, як керівник місцевої прокуратури дізнався, коли готувався висновок про законність прийнятого рішення про зняття підозри з гр. ОСОБА_2 про який йому доповів ОСОБА_6. При цьому, ОСОБА_1 вказав, що він особисто не вивчав дане кримінальне провадження, тому обставин його детально не знає. Висновок, як ОСОБА_1 пояснив ОСОБА_6 , був підготовлений ОСОБА_7 .

Дане твердження знайшло своє підтвердження і в поясненнях Першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури молодшого радника юстиції ОСОБА_6. ( т.3 а.с. 8-11), що надавались під час проведення службового розслідування від 01.03.2016 року, з яких слідує, що коли ОСОБА_7 сказав ОСОБА_6 , що повідомлення про підозру гр. ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 4 ст. 358, ч.1 ст. 366 КК України у ЄРДР знято, кримінальне провадження слідчим закрито, було складено висновок про законність прийнятого рішення. Даний висновок було підготовлено ОСОБА_7 . Після чого, ОСОБА_6 даний висновок був наданий ОСОБА_1 у службовому кабінеті ОСОБА_1 , який запитав чи законне рішення і, отримавши ствердну відповідь, ОСОБА_1 його підписав. Аналогічні пояснення дав позивач під час розгляду даної адміністративної справи по суті.

Таким чином, судом встановлено, що у ході службового розслідування було встановлено, що Висновок від 22. 02.2016 року про законність прийнятого щодо гр. ОСОБА_2 рішення про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000221 від 14.05.2015 року був підписаний керівником Тернопільської місцевої прокуратури, старшим радником юстиції ОСОБА_1. без вивчення матеріалів досудового розслідування №0000221 від 14.05.2015 року, ґрунтуючись лише на усних поясненнях ОСОБА_6 про законність рішення про закриття кримінального провадження щодо гр. ОСОБА_2 , що є порушенням службових обов`язків ОСОБА_1 , як керівника місцевої прокуратури, на якого покладене загальне керівництво роботою місцевої прокуратури згідно розподілу обов`язків між працівниками Тернопільської місцевої прокуратури, затвердженого наказом №23 від 23 грудня 2015 року, в тому числі: організація роботи прокуратури і контролю виконання; координації діяльності правоохоронних органів у сфері протидії злочинності на території та взаємодії із суб`єктами протидії злочинності.

Також, судом встановлено, що 12.02.2016 року була проведена зміна складу групи прокурорів у кримінальному провадженні за №0000221 від 14.05.2015 року щодо гр. ОСОБА_2 , шляхом включення до цієї групи прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_7. всупереч вимогам ч.2 та ч.3 ст. 37 КПК України, що залишилося поза увагою ОСОБА_1 , як керівника місцевої прокуратури та відповідно посадової особи.

Крім того, 12 травня 2016 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 27, ч.3 ст.368 КК України, а саме: ОСОБА_1 своїми умисними діями, що виразились у пособництві в одержанні службовими особами неправомірної вигоди у великому розмірі для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища за попередньою змовою групою осіб, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище (т.3 а.с.206-215). Як вбачається з підозри, ОСОБА_1 , за попередньою змовою з прокурором Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_9. та заступником прокурора Тернопільської області ОСОБА_10., створював умови для отримання неправомірної вигоди за вчинення дій щодо не притягнення до кримінальної відповідальності в межах кримінального провадження № 0000221 гр. ОСОБА_2 .

Згідно висновку службового розслідування, ОСОБА_1 діючи як працівник органів прокуратури, упродовж грудня-лютого 2015 року вступив у позаслужбові стосунки корисливого характеру з прокурором Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_9., першим заступником керівника місцевої прокуратури ОСОБА_6., які проявились у вчиненні дій, спрямованих на отримання неправомірної вигоди від гр. ОСОБА_2 за вирішення питання про непритягнення її до кримінальної відповідальності, чим вчинив дії, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, тобто вчинив дисциплінарний проступок, несумісний з подальшим перебуванням на роботі в органах прокуратури.

Дане твердження не було спростоване належними та допустимими доказами в ході розгляду адміністративної справи.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року у справі №819/943/16 в задоволені позову ОСОБА_10 до Генеральної прокуратури України та прокуратури Тернопільської області про визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора України №13 дк від 15 липня 2016 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" в частині звільнення ОСОБА_10 з посади заступника прокурора Тернопільської області та з органів прокуратури з позбавленням класного чину "старший радник юстиції", присвоєного наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора України від 15 квітня 2014 року №628к, поновлення ОСОБА_10 з 15 липня 2016 року на посаді заступника прокурора Тернопільської області з відновленням класного чину "старший радник юстиції", присвоєного наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора України від 15 квітня 2014 року №628к, визнання недійсним запису №13 в трудовій книжці серії НОМЕР_3 ОСОБА_10. , вчинений 15 липня 2016 року начальником відділу роботи з кадрами прокуратури Тернопільської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено повністю.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року у справі №819/945/16 в задоволені позову ОСОБА_6 до Генеральної прокуратури України та прокуратури Тернопільської області про визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора України №13 дк від 15 липня 2016 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" в частині звільнення ОСОБА_6 з посади першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури та з органів прокуратури з позбавленням класного чину "молодший радник юстиції", присвоєного наказом Генерального прокурора України від 28 травня 2014 року №892к, поновлення ОСОБА_6 з 15 липня 2016 року на посаді першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури з відновленням класного чину "молодший радник юстиції", присвоєного наказом Генерального прокурора України від 28 травня 2014 року №892к, визнання недійсним запису №10 в трудовій книжці серії НОМЕР_4 ОСОБА_6 , вчинений 15 липня 2016 року начальником відділу роботи з кадрами прокуратури Тернопільської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також відмовлено.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2016 року у справі №819/950/16 в задоволенні позову ОСОБА_9 до прокуратури Тернопільської області, Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування п. 4 наказу Генерального прокурора України №13дк від 15 липня 2016 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності", поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Вказані рішення суду переглядались як апеляційною так і касаційною інстанціями, однак не були скасовані або визнані недійсними у встановленому законом порядку, тобто набрали законної сили.

Таким чином, Висновок службового розслідування та зібрані в його ході матеріали, на дуку суду також, підтверджують факт вчинення ОСОБА_8 дисциплінарного проступку.

При цьому, судом не приймаються до уваги твердження позивача та його представника, з приводу того, що висновок службового розслідування не може слугувати належним та допустимим доказом його винуватості у вчиненні дисциплінарного проступку, оскільки саме службове розслідування та оформлення його результатів проведені з грубими порушеннями вимог Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 24 вересня 2014 року №104.

Суд частково погоджується, із доводами позивача та його представника з приводу того, що не всі обставини викладені у висновку службового розслідування відповідають фактичним обставинам, що даний висновок затверджений в.о. прокурора Тернопільської області старшим радником юстиції О. Галицьким, який одночасно є головою комісії, яка проводила службове розслідування, проте, це жодним чином не спростовує винність позивача у вчиненні дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури та «одноразове грубе порушення правил прокурорської етики».

Суд при цьому також враховує ту обставину, що висновок службового розслідування для Генерального прокурора носить рекомендаційний характер і не зобов`язує його приймати рішення, яке пропонують члени робочої комісії.

Крім того, як зазначено вище, висновок службового розслідування був не єдиною підставою, для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Також слід зазначити, що рішення про притягнення ОСОБА_8 до дисциплінарної відповідальності, яке було реалізоване прийняттям Наказу Генеральної Прокуратури України №13 дк від 15 липня 2016 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" прийнято на підставі відомостей, наявних у матеріалах кримінального провадження, однак ґрунтується на самостійних правових підставах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №9901/93/19 звертає увагу, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) не є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися в контексті правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 06 жовтня 1982 року у справі «X. проти Австрії» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 07 жовтня 1987 року у справі «C. проти Сполученого Королівства» про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення ЄСПЛ від 11 лютого 2003 року у справі «Рінгвольд проти Норвегії», заява № 34964/97).

Отже, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

В свою чергу, на підтвердження того, що вищевказана подія набула суспільного резонансу, у матеріалах адміністративної справи містяться відомості із загальнодоступної мережі "Інтернет" із публікаціями щодо двох працівників органів прокуратури, зокрема ОСОБА_1 та ОСОБА_10. , (т.1 а.с.97-108), що на думку суду, є вкрай негативним фактором для репутації та авторитету Тернопільської місцевої прокуратури, органів прокуратури в цілому та викликав негативний громадський резонанс.

При цьому, суд вважає, що не заслуговують на увагу посилання позивача стосовно того, що на момент прийняття оскаржуваного наказу у відповідача були відсутні будь-які відомості щодо вироку, який набрав законної сили стосовно притягнення позивача до кримінальної відповідальності за вчинення ним діяння, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України, оскільки, підставою для звільнення позивача були порушення Присяги працівника прокуратури, ст.18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури і вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури.

Отже, відсутність обвинувального вироку суду у кримінальній справі не свідчить про відсутність в діях позивача ознак дисциплінарного проступку та не є перешкодою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Виходячи із системного аналізу Закону України "Про прокуратуру", Дисциплінарного статуту прокуратури України, суд зазначає, що і порушення Присяги, і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення працівником прокуратури як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Звільнення за порушення Присяги може мати місце тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Таким чином, як вбачається з викладеного, рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності прийнято внаслідок вручення позивачу повідомлення про підозру у вчиненні злочину, а також на підставі відомостей, встановлених службовим розслідуванням, які об`єктивно засвідчують порушення позивачем Присяги працівника прокуратури та скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури.

При цьому суд зазначає, що відсутність кримінальної відповідальності за вчинення певних дій не є тотожним із застосуванням дисциплінарної відповідальності за вчинення дій, які дискредитують звання працівника прокуратури. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого адміністративного суду України від 21.05.2013 у справі № К/9991/44553/12 та від 03.02.2016 у справі № К/800/18862/15.

Крім того, не заслуговують на увагу суду твердження позивача про відмову у його звільненні за власним бажанням, оскільки, у період подання ОСОБА_1 до прокуратури Тернопільської області заяви про звільнення з органів прокуратури за власним бажанням стосовно нього та інших працівників прокуратури області проводилося зазначене службове розслідування. Також на виконання ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 18.05.2016 року ОСОБА_1 відсторонено від посади керівника Тернопільської місцевої прокуратури.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 1 та 2 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що Генеральна прокуратура України при прийнятті рішення щодо звільнення позивача з роботи діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, та як суб`єкт владних повноважень довела суду правомірність та обґрунтованість прийнятого оскаржуваного наказу від 15 липня 2016 року №13 дк «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», у зв`язку із чим позовна вимога про визнання протиправним та скасування в частині звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Тернопільської місцевої прокуратури та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «старший радник юстиції», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 25 червня 2012 року № 751-к, задоволенню не підлягають.

Враховуючи правомірність прийняття Генеральною прокуратурою України оскаржуваного наказу, також не підлягають задоволенню похідні вимоги позивача в частині поновлення на посаді та в органах прокуратури, а також в частині стягнення з Прокуратури Тернопільської області середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, у задоволенні даного позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Тернопільської області про визнання частково незаконним та скасування наказу, поновлення на займаній посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 липня 2020 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 місцезнаходження/місце проживання місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідачі:

-Офіс Генерального прокурора місцезнаходження/місце проживання 01601, м. Київ, вул. Різницька,13/15 ЄДРПОУ/РНОКПП 00034051;

Прокуратура Тернопільської області місцезнаходження/місце проживання м.Тернопіль, вул.Листопадова, 4, ЄДРПОУ/РНОКПП 02910098

Головуюча суддя Дерех Н.В.