Справа № 160/2239/20
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2020 року Справа № 160/2239/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кальника В.В.
секретаря судового засідання Туренко К.М.
представників позивача Комащенко Р.В., Шаган А.Г.
представника відповідача Вологжаніної О.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача 1 Міністерства оборони України, відповідача 2 Управління Державної казначейської служби України про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної шкоди, -
25 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до відповідача Міністерства оборони України, відповідача Управління Державної казначейської служби України, у якій просить:
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , а з 05.11.1984 по 15.11.1986 брав участь у бойових діях в Демократичній Республіці Афганістан. Під час проходження служби на території Демократичної республіки Афганістан позивач отримав поранення. Згідно довідки Військового комісара Центрально-Міського районного військового комісаріату від 15.03.1994 №44, позивачу встановлений діагноз: контузія, струс головного мозку з незначними клінічними проявами. 20.06.1994 позивачу вперше було встановлено ІІІ групу інвалідності, 02.06.2015 - безстроково ІІІ групу інвалідності. Позивач вважає, що, зважаючи на те, що інвалідність настала внаслідок виконання обов`язків військової служби, він має право на виплату одноразової грошової допомоги. Зі спірного питання в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, позивач звернувся до відповідача 1, однак, отримав відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. Вважає таку відмову протиправною.
Також позивач у позовній заяві зазначив, що, на його думку, справедливий розмір відшкодування моральної шкоди складає 10 000 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
01.04.2020 року від представника відповідача 2 до суду надійшов відзив, в якому він зазначив, що не може надати компетентних пояснень щодо спірних правовідносин, оскільки вони виникли з питань, що не відносяться до компетенції та повноважень Державної казначейської служби України. Також, зауважено, що не допускається стягнення моральної та матеріальної шкоди з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів, адже відшкодування коштів здійснюється з Державного бюджету через органи казначейства. Окрім цього, відповідач вважає, що розрахований позивачем розмір моральної шкоди безпідставно завищено.
23.04.2020 року від представника відповідача 1 суду надійшов відзив, в якому він, з посиланням на Постанову Касаційного адміністративного суду від 31.10.2019 року у справі №0440/5806/18 та на Постанову Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, позовні вимоги не визнає та вважає рішення комісії Міністерства оборони України про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги законним та обґрунтованим, та таким, що не підлягає скасуванню.
Окрім цього, зауважує, що Комісією не досліджувався весь перелік документів, який визначено п. 11 порядку №975 від 25.12.2013 року, і який повинен був надаватись позивачем для виплати одноразової грошової допомоги, а позивач не надав на розгляд Комісії документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травм або каліцтва).
Також, у відзиві зазначає, що позивачем не доведений належними та допустимими доказами факт дії або бездіяльності Міністерства оборони України щодо спричинення позивачу моральної шкоди.
Представники позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити повністю.
Представник відповідача 1 проти позову заперечив, просив в задоволенні позовних вимог відмовити.
Представник відповідача 2 до суду не прибув.
Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача 1, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи, а саме, Постанови Верховного Суду від 31.10.2019 року по справі №0440/5806/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, треті особи Дніпропетровський обласний військовий комісаріат, ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання відповіді протиправною, зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , а з 05.11.1984 по 15.11.1986 брав участь у бойових діях в Демократичній Республіці Афганістан, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_3 та довідкою Центрально-Міського районного військового комісаріату від 25.07.2018 №174.
Під час проходження служби на території Демократичної республіки Афганістан 10 лютого 1986 позивач отримав поранення, що підтверджується архівною довідкою від 28.01.1994 №С-258. Довідкою Військового комісара Центрально-Міського районного військового комісаріату від 15.03.1994 №44 підтверджується факт того, що, ОСОБА_1 дійсно знаходився на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Військової частини НОМЕР_4 з 10.02.1986 по 18.02.1986. В довідці від 15.03.1994 №44 зазначений діагноз: контузія, струс головного мозку з незначними клінічними проявами.
Вперше встановлено позивачу ІІІ групу інвалідності 20.06.1994, безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності - 02.06.2015.
Згідно з Витягом із акту огляду у МСЕК Серія 2-18 АЖ №067653, зазначена причина інвалідності - контузія, отримана при виконанні обов`язків військової служби.
У зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, позивач в березні 2018 року звернувся із заявою до Військового комісаріату Центрально-Міського районного комісаріату щодо направлення документів до Департаменту фінансів Міністерства України для виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, з пакетом відповідних документів.
Листом від 21.05.2018 №0490-06-18/274 Дніпропетровська обласна дирекція ПАТ «НАСК «ОРАНТА» повідомила ОСОБА_1 про те, що страхові виплати відповідно до умов Державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців, військовозобов`язаних, призваних на збори і порядку виплат їм та їх сім`ям, страхових сум, затверджених Постановою КМУ від 19.08.1992 р. №488, - виплата по державному обов`язковому особистому страхуванню не здійснювалась.
Згідно витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.06.2018 №60 відмовлено позивачу у призначені одноразової грошової допомоги, з підстав, що на день звільнення з військової служби заявник проходив службу в Прикордонних військах КДБ СРСР.
Частиною четвертою статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На виконання постанови Верховного суду від 31.10.2019 року за справою №0440/5806/18, відповідачем 1 було повторно розглянуто заяву та подані документи ОСОБА_1 щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності у відповідності з пунктом 6 частини другої статті 16 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.
Рішенням, оформленим протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначення і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 22.11.2019 року №160, позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення первинної інвалідності в 1994 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та аргументам учасників справи, вказаним у заявах по суті, суд виходить з наступного.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІІ "Про військовий обов`язок і військову службу"(далі - Закон України №2232-ХІІІ).

Відповідно до статті 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом №2011-XII.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 3 Закону №2011-ХІІ, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до положень статті 16 Закону № 2011-ХІІ, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Підпунктом «б» пункту 1 статті 16-2 Закону №2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення зі служби.

Згідно з частиною дев`ятою статті 16-3 Закону №2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

З метою реалізації статті 16-3 Закону №2011-XII Урядом затверджено Порядок №975, який набрав чинності з 24.01.2014.

У абз. 3 пункту 2, 3 Постанови зазначено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги. Днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з пунктом 8 Порядку №975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Отже, обмеження дворічним строком, протягом якого зміна групи інвалідності, її причин або ступеня втрати працездатності є підставою для виплати особі одноразової грошової допомоги, введені лише починаючи з 01.01.2014.

Згідно з частиною 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, яка набрала чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

За таких умов, норми частини 4 статті 16-3 Закону №2011-XII застосовуються до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014.

Згодом, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII (який набрав чинності з 01.01.2017) частину 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється".

Тому, в разі якщо інвалідність особі була вперше встановлена до 01.01.2014, а зміна групи інвалідності, її причин або ступеня втрати працездатності відбулись після січня 2014 року, то обмеження строком до таких правовідносин не застосовується.

Аналогічна позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судом у постановах від 20.03.2018 у справі №295/3091/17, від 22.08.2019 у справі №806/2180/18, від 30.10.2019 у справі №806/815/16, від 24 грудня 2019 року у справі №826/11299/18, від 17 грудня 2019 року у справі №641/5360/16-а.

Так, вперше ІІІ групу інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, позивачу встановлено 20.06.1994р. та безстроково з 02.06.2015р.

На момент встановлення позивачу інвалідності ІІІ групи безстроково діяв Порядок №975, а тому, саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.

Суд зазначає, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26.06.2018 у справі №750/5074/17, від 14.08.2018 у справі № 807/15426/18, від 26.10.2018 у справі № 820/2504/18, від 13.02.2020 року у справі №753/586/17.

Крім того, є необґрунтованими посилання відповідача 1 на ненадання позивачем документів, які б свідчили про причини та обставини поранення, оскільки з такими підставами відповідач 1 не пов`язував свою відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги та повернення матеріалів позивачу без реалізації.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.03.2020 у справі № 826/6846/16.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем у ході судового розгляду справи не доведено, що у спірних відносинах він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на те, що позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів доведено, а відповідачем 1 не спростовано протиправність рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом від 22.11.2019 №160, про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування Рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 22.11.2019 року, затверджене т.в.о. міністра оборони України 25.11.2019 (протокол №160), та зобов`язання Міністерство оборони України прийняти рішення, яким призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 150 прожиткових мінімумів станом на час прийняття рішення, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, позивач під час звернення надав до відповідача 1 всі передбачені чинним законодавством та необхідні для прийняття такого рішення документи.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 50076,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В обґрунтування вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, позивач зазначив, що внаслідок незаконного рішення про відмову у призначенні йому одноразової грошової допомоги він зазнав обурення протиправністю прийнятих рішень, у зв`язку з чим був вимушений звертатись до судів вищих інстанцій з вимогою про скасування рішень судів та усякий раз знову переживати з приводу протиправності спірного рішення, необхідністю змінювати життєві плани, через те, що кошти, які планувалось витратити на лікування, позивач змушений витрачати на оплату судових витрат, а також зазначив про відчуття власної незахищеності від протиправних дій відповідача.

В судовому засіданні ОСОБА_2 , вчитель та депутат Центрально-Міської в м. Кривому Розі ради, та ОСОБА_3 , помічник депутата Центрально-Міської в м. Кривому Розі ради, які були залучені судом до участі у справі в якості свідків для доведення обставин спричинення позивачу маральної шкоди, підтвердили факт звернення до них позивача за допомогою, оскільки останній, на їх думку, дуже переживає, страждає, плаче через дії відповідача 1, враховуючи також і той факт, що в нього дуже хвора матір, а він постійно перебуває в госпіталях. Та зазначили, що вони вирішили йому допомогти.

Однак суд зазначає, що на підтвердження того, що позивач зазнав моральних страждань, до матеріалів адміністративної справи ним не надано жодного належного документального доказу, а викладені у позовній заяві твердження нічим не підтверджені.

Більше того, у суду відсутні будь-які докази щодо існування причинного зв`язку між діями відповідачів та моральними стражданнями позивача.

На підставі викладеного вище, а також враховуючи пояснення свідків, суд вважає, що підстави для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди відсутні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість частини позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору та не сплачував його, розподіл судових витрат, відповідно до вимог ст. 139 КАС України, не здійснюється.

Керуючись статтями 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача 1 Міністерства оборони України, відповідача 2 Управління Державної казначейської служби України про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 22.11.2019 року, затверджене т.в.о. міністра оборони України 25.11.2019 (протокол №160), визнати протиправним та скасувати.

Зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення, яким призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на час прийняття рішення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат у справі не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 03.07.2020 року.

Суддя В.В. Кальник