Справа № 1.380.2019.005067
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.005067 пров. № А/857/5260/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Запотічного І.І.,

з участю секретаря судового засідання - Хомича О.Р.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2020р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Максимова Антона Олександровича, діючого на підставі ордера від імені та в інтересах громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 , до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській обл., про визнання протиправним і скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Гулик А.Г., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 16 год. 22 хв. 04.03.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 13.03.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

03.10.2019р. представник адвокат Максимов А.О., діючий на підставі ордера від імені та в інтересах громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, із врахуванням остаточно сформульованих позовних вимог, просив:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби /ДМС/ України № 209-19 від 05.06.2109р. про відмову у визнанні громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати ДМС України визнати громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

визнати протиправними дії Головного управління /ГУ/ ДМС України у Львівській обл. в частині нероз`яснення громадянину Республіки Гвінея ОСОБА_1 причин відмови, порядку оскарження рішення (Т.1, а.с.4-11, 20-27).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2020р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 209-19 від 05.06.2019р. про відмову у визнанні громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано ДМС України повторно розглянути питання про визнання громадянина Республіка Гвінея ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.2, а.с.180-184).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила відповідач ДМС України, яка в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до неправильного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (Т.2, а.с.190-196).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95EU та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Зазначає, що повторний розгляд особової справи позивача здійснювався ДМС України на підставі тих документів та доказів, які були зібрані та встановлені на час розгляду заяви позивача з урахуванням висновків суду, за результатом чого прийнято рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, при повторному розгляді заяви позивача ним не повідомлено про переслідування у країні громадянської приналежності за ознаками раси, національності, громадянства та приналежності до певної соціальної групи, також у позивача є відсутнім обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин. Відношення позивача до політики не прослідковується, а саме, він не є членом політичної партії, ніколи не приймав участь у політичній чи релігійній діяльності у країні походження, не був членом жодних організацій.

Основною метою позивача був виїзд з країни громадянської належності в цілях легалізації на території ЄС, а не звернення за захистом в Україні. Тому серед фактів, повідомлених заявником, у нього немає підстав для набуття статусу біженця відповідно до умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому, ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання особі додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину.

Таким чином, рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте при всебічному та повному розгляді, встановленні всіх необхідних для цього обставин та відповідно до вимог Закону.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

03.07.2020р. за допомогою засобів електронного зв`язку до апеляційного суду надійшла письмова заява представника відповідача ДМС України про відкладення розгляду справи із покликанням на запровадження в Україні карантину (Т.2, а.с.228-229).

За результатами розгляду вказаного клопотання колегія суддів ухвалила його відхилити, оскільки поверхневі та загальні покликання на умови карантину не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи. Також рекомендація Ради суддів України (лист № 9рс-186/20 від 16.03.2020р.) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача і третьої особи (їх представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останніми не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо не заявлено.

В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Водночас, позивач неодноразово звертався до суду із аналогічними вимогами, що свідчить про надзвичайну важливість для нього своєчасне вирішення цього спору в судовому порядку.

Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Конакрі, Республіки Гвінея, є громадянином Республіки Гвінея, етнічна група фула, за національністю пуль, віросповідання мусульманство. Сімейний стан неодружений. Рідна мова пуль, вільно володіє французькою та частково англійською.

01.09.2017р. позивач подав до ГУ ДМС України у Львівській обл. заяву щодо надання йому статусу біженця або особи, який потребує додаткового захисту, в якій вказав на неможливість повернення до країни походження у зв`язку з побоюванням загальнопоширеного насильства в умовах систематичного порушення прав людини (Т.1, а.с.50-75).

Згідно з наказом ГУ ДМС України у Львівській області № 190 від 01.09.2017р. «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту (Т.1, а.с.83).

За результатами розгляду заяви, проведених співбесід 01.09.2017р. та 09.11.2017р., та досліджених матеріалів, ГУ ДМС України у Львівській обл. підготувало висновок про те, що громадянин Республіки Гвінея ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, визначені у ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 2017 LV 0028 від 08.02.2018р. (Т.1, а.с.177-189).

Рішенням ДМС України № 76-18 від 06.03.2018р. громадянину Республіки Гвінея ОСОБА_1 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону(Т.1, а.с.191).

На підставі зазначеного рішення ДМС України сформовано повідомлення № 114 від 30.03.2018р., яким позивача проінформовано про відмову в задоволенні його заяви (Т.1, а.с.192).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2018р. у справі № 813/1267/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2019р., визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 76-18 від 06.03.2018р. про відмову у визнанні громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, № 2017LV0028 від 01.09.2017р. (Т.1, а.с.195-200, 201-203).

На виконання рішення суду відповідачем ДМС України прийнято рішення № 03-19 від 13.02.2019р. про зобов`язання ГУ ДМС у Львівській обл. повторно розглянути заяву громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.1, а.с.194).

ГУ ДМС у Львівській обл. прийняло наказ № 50 від 04.03.2019р., яким розпочало повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 .1, а.с.205), за результатами якого 07.05.2019р. було сформовано висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.1, а.с.249-257).

25.06.2019р. відповідачем ДМС України прийнято рішення № 209-19 про відмову у визнанні громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.1, а.с.258).

На підставі вказаного рішення ГУ ДМС у Львівській обл. сформувало повідомлення № 32 від 19.06.2019р., яким поінформовано позивача про відмову в задоволенні його заяви (Т.1, а.с.260).

Приймаючи рішення та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що ГУ ДМС України у Львівській обл. та ДМС України не враховано та не з`ясовано реальної ситуації у Республіці Гвінея станом на день прийняття висновку та рішення відповідно.

Таким чином, ДМС України прийняла оскаржене рішення без всебічного вивчення та оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чим порушено вимоги Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При вирішенні питання щодо правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суд може вирішувати питання щодо відповідності таких дій нормам чинного законодавства, однак не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені по компетенції такого органу державної влади.

При цьому, судом не встановлено порушень законодавства при оформленні та врученні ГУ ДМС України у Львівській обл. повідомлення № 32 від 19.06.2019р. про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке відповідає установлені формі.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі» у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

В оскаржуваній частині судового рішення колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом від 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України № 3671-VI від 08.07.2011р. «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ст.6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 11 ст.9 названого Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.5 ст.10 цього Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.8 вказаного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що поняття біженець, або особа, яка потребує додаткового захисту, включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» роз`яснено, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця і складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження за її межами (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Відповідно до п.45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара ООН у справах біженців 1992 року особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» від 16.12.1998р. факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Як встановлено з матеріалів справи, причиною виїзду позивача з країни походження Республіки Гвінея стали побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також загальнопоширене насильство в умовах систематичного порушення прав людини.

За результатами розгляду особової справи позивача, проведених з ним співбесід, ГУ ДМС України у Львівській обл. склало висновок від 08.02.2018р. про те, що в обставинах справи громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 відсутні підстави для надання статусу біженця або особи, яка потребують додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказані висновки мотивовані тим, що громадянином Республіки Гвінея ОСОБА_1 не наведено фактів та не надано жодного підтвердження його особистого переслідування в країні походження Гвінеї. Заявник виїхав з Республіки Гвінея не під час конфлікту, а в кінці 2016 року, коли ситуація в країні стабілізувалася. До виїзду з країни він не знав переслідувань з боку державних чи недержавних агентів. Хоча заявник і має побоювання зазнати шкоди у разі повернення до Гвінеї, проте ризик застосування цієї шкоди не пов`язаний із жодною із ознак, перерахованих у визначення біженця. Вказане дає підстави піддати сумнівам правдоподібність тверджень заявника, а відповідно і наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, приналежності до певної соціальної групи або політичних переконань у разі повернення до країни походження.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2018р. у справі № 813/1267/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2019р., визнано протиправним та скасовано винесене на підставі вищевказаного висновку ГУ ДМС України у Львівській обл. рішення ДМС України № 76-18 від 06.03.2018р. про відмову у визнанні громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 2017LV0028 від 01.09.2017р.

На виконання рішення суду відповідачем ДМС України прийнято рішення № 03-19 від 13.02.2019р. про зобов`язання ГУ ДМС у Львівській обл. повторно розглянути заяву громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ГУ ДМС у Львівській обл. здійснило повторний розгляд заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами якого 07.05.2019р. склало висновок про те, що в обставинах справи громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 є відсутніми правові підстави для надання статусу біженця або особи, яка потребують додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказаний висновок обґрунтований тим, що ситуація на території Гвінеї стабілізувалася. Аналізом проведеної співбесіди, наданих матеріалів разом з наявною інформацією по країні громадянської належності підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Колегія суддів зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування може отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, в тому числі зібраної та проаналізованої ДМС України.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, вказаний висновок сформований на підставі інформації станом на 2018 рік, без урахування можливих змін у 2019 році, що свідчить про неврахування та нез`ясування реальної ситуації у Республіці Гвінея станом на день прийняття висновку та рішення відповідно.

Водночас, відповідачем не враховані відповідні публікації авторитетних міжнародних організацій щодо ситуації, яка склалася у Республіці Гвінея.

Вищенаведені обставини дають підстави для висновку про неповне дослідження наявності у позивача підстав для визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що передбачені ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судом першої інстанції не встановлено.

З огляду на покладені в основу оскаржуваного рішення висновки, відповідачі належним чином не дослідили та не проаналізували інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не врахували актуальної інформації по ситуації в Республіці Гвінея, не спростували можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 протоколу № 7 до вказаної Конвенції, що забороняють вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми міжнародного права, вітчизняного законодавства, суд першої інстанції прийшов до послідовного висновку про те, що відповідач ДМС України безпідставно погодився з висновком відповідача ГУ ДМС України у Львівській обл. про відсутність встановлених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умов для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття спірного рішення від 05.06.2019р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наведена відмова не відповідає міжнародним принципам, оскільки позивачем обґрунтовано свої заяви та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справах заявників.

У своїй сукупності наведені обставини свідчать про неповноту вивчення ГУ ДМС України у Львівській обл. фактів та документів при розгляді заяв громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 , недотримання відповідачами вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не ґрунтується на вимогах закону, що дає підстави для висновку про його протиправність та наявність підстав для його скасування.

Також, слід зазначити, що під час вирішення питання щодо правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суд може вирішувати питання щодо відповідності таких дій нормам чинного законодавства, однак не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача, колегія суддів виходить з того, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити рішення про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

При цьому застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для отримання ним статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим наведених обставин судом не встановлено. Оцінка правомірності відмови у визнанні громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак, суд не досліджував у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого статусу.

Отже, апеляційний суд приходить до переконливого висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути питання про визнання громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про підставність та обґрунтованість заявленого позову в оскаржуваній частині, через що останній підлягає до часткового задоволення із вищевказаних мотивів.

Також в порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ДМС України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2020р. в адміністративній справі № 1.380.2019.005067 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Державну міграційну службу України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
І. І. Запотічний
Дата складення повного тексту судового рішення: 09.07.2020р.