Справа № 300/2489/19
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/2489/19 пров. № А/857/5200/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року (рішення ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківськ, судом під головуванням судді Микитин Н.М., дати складання повного тексту рішення суду не зазначено)у справі № 300/2489/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про зарахування стажу та виплати грошової допомоги, суд-

В С Т А Н О В И В:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

У грудні 2019 року ОСОБА_1 (надалі іменований позивач) звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі іменований відповідач), в якому просив: зарахувати до спеціального стажу роки роботи на посаді керівника фізичного виховання та виплатити грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що позивач, маючи 35 років педагогічного стажу, зокрема на посадах викладача та керівника фізичного виховання, звернувся до управління Пенсійного фонду в м. Івано-Франківську з вимогою виплатити грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу 15 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак відповідачем відмовлено позивачу у виплаті грошової допомоги та зазначено, що посада керівника фізичного виховання не відноситься до педагогічних посад. Проте, відповідно до абзацу 2 розділу 1 Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 № 963, посада керівника фізичного виховання відноситься до педагогічних посад. З наведених підстав просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 рокуадміністративний позов задоволено повністю.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу період роботи на посаді керівника фізичного виховання та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вирішено стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що рішення суду є незаконним та таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що зі змісту п. 7.1 Розділу ХV ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» випливає, що право на грошову допомогу мають особи, які досягли пенсійного віку, їм призначено пенсію за віком, до цього вони не отримували будь-яку пенсію, працювали на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років і мають страховий стаж на таких посадах. Основною умовою для зарахування певного періоду роботи до вислуги років є те, що робота має проходити на посадах та у закладах, зазначених у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909. Робота на посадах чи в закладах, не передбачених Переліком, не дає права для зарахування таких періодів до стажу роботи за вислугу років, що судом першої інстанції не враховано. Посада керівника фізичного виховання Переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909 не передбачена, відтак спеціальний стаж позивача, який дає право на пенсію за вислугу років становить 18 років та 9 місяців, при необхідних 35 роках, тобто є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років, тому такого права останній не мав.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС Українирозглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно записів наявної у матеріалах справи копії трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач з 30.03.2002 року працює на посаді керівника фізичного виховання в Івано-Франківському коледжі фізичного виховання Національного університету фізичного виховання і спорту України (а.с.3-5).

ОСОБА_1 з 12.02.2019 отримує пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 (а.с.23).

23.08.2019 позивач звернулась з скаргою до відповідача щодо зобов`язання виплати йому одноразової грошової допомоги згідно п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 р. № 1058-ІV.

Листом від 30.08.2019 № 1109/О -15 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відмовило позивачу у призначенні грошової допомоги згідно п. 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки згідно постанови "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" від 04.11.1993р. № 909 (зі змінами), посада керівника фізичного виховання не передбачена. Додатково зазначено, що спеціальний стаж роботи позивача, який дає право на пенсію за вислугу років становить тільки 18 років 9 місяців, при необхідних 35 роках, то права на призначення та виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій також не має (а.с.9).

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Кабінетом Міністрів України було ототожнено посади керівника фізичного виховання та викладача фізкультури, як таких, що ідентично дають право на зарахування відповідних періодів роботи до вислуги років.Таким чином, період роботи позивача на посаді керівника фізичного виховання підлягає зарахуванню до його стажу роботи, що у свою чергу спростовує доводи відповідача про те, що позивач не мав належного страхового стажу на посадах педагогічних працівників.

Враховуючи, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є пенсіонером за віком, працював на посаді, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", загальний педагогічний стаж роботи позивача на час призначення пенсії за віком складав понад 35 років, отже він має право на нарахування та виплату допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

IV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи № 3668-VІ від 08 липня 2011 року доповнено розділ ХV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пунктом 7-1 якого передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків 35 років, для жінок 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

У підпункті «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 (далі Перелік №909).

Так, згідно з розділом І Переліку № 909 до посад, які дають право на пенсію за вислугою років, віднесено роботу у вищих навчальних закладах І-ІІ рівнів акредитації, професійно-технічних навчальних закладах на таких посадах: директори, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної, навчально-виробничої) роботи, старші майстри виробничого навчання, майстри виробничого навчання, викладачі, педагоги професійного навчання, практичні психологи, соціальні педагоги, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гуртової роботи.

Відповідно до пункту 3 частини 1статті 28 Закону України «Про вищу освіту» (далі Закон № 1556-VII) в Україні діють заклади вищої освіти, зокрема, коледж заклад вищої освіти або структурний підрозділ університету, академії чи інституту, що провадить освітню діяльність, пов`язану із здобуттям ступеня бакалавра та/або молодшого бакалавра, проводить прикладні наукові дослідження та/або творчу мистецьку діяльність. Коледж також має право відповідно до ліцензії (ліцензій) забезпечувати здобуття профільної середньої, професійної (професійно-технічної) та/або фахової перед вищої освіти.

Приписами частини 2 статті 53 Закону № 1556-VII передбачено, що педагогічні працівники це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну та організаційну діяльність.

Згідно із частиною третьою статті 55 Закону №1556-VII повний перелік посад науково-педагогічних і педагогічних працівників закладів вищої освіти установлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу другого розділу «Посади педагогічних працівників» Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963, посада керівник фізичного виховання відноситься до педагогічних посад.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 №78 «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освіту», частини першої статті 25 Закону України «Про загальну середню освіту», частини другої статті 18 і частини першої статті 22 Закону України «Про позашкільну освіту» затверджено Порядок виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти.

Абзацом 2 цієї постанови визначено, що до стажу педагогічної роботи для виплати надбавки за вислугу років педагогічних та науково-педагогічних працівників зараховується час роботи на посадах, передбачених переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963, а також час роботи у спортивних школах усіх типів на посадах керівників, їх заступників з основного виду діяльності, тренерів-викладачів, тренерів-методистів, інструкторів-методистів, акомпаніаторів та на посадах тренерів-викладачів спеціалізованих навчальних закладів спортивного профілю, тим науково-педагогічним працівникам, що працюють за профілем у вищих навчальних закладах III-IV рівня акредитації, керівників фізичного виховання, викладачів фізкультури вищих навчальних закладів I-II рівня акредитації та професійно-технічних навчальних закладів, учителів фізкультури, керівників гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи, які працюють за профілем у загальноосвітніх навчальних закладах, і педагогічних працівників, які працюють за профілем у позашкільних та дошкільних навчальних закладах.

На підставі аналізу наведених правових норм, на думку колегії суддів апеляційного суду, слід дійти висновку, що Кабінетом Міністрів України було ототожнено посади керівника фізичного виховання та викладача фізкультури, як таких, що ідентично дають право на зарахування відповідних періодів роботи до вислуги років.

Конституційний Суд України у пункті 3.4 рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Вищевикладене узгоджується із позицією Верховного Суду України, що висвітлена в постанові від 05 березня 2019 року у справі № 686/9307/17.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 01.09.2002 року переведений з посади голови спортивного клубу на посаду керівника фізвиховання у відповідності до направлення № 87-пс-а від 30.08.2002 року.

Згідно із статтею 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявною трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 протягом його трудового життя обіймав посади, зокрема, керівника фізичного виховання.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів апеляційного судупогоджується із висновками суду першої інстанції стосовно того, що період роботи позивача на посаді керівника фізичного виховання підлягає зарахуванню до його стажу роботи, що у свою чергу спростовує доводи відповідача про те, що позивач не мав належного страхового стажу на посадах педагогічних працівників.

Відтак, на думку суду апеляційної інстанції, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та правомірного задоволені судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року у справі № 300/2489/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос

Повне судове рішення складено 09.07.2020.