Справа № 620/1779/20
Суддя: Скалозуб Ю.О.
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2020 року Чернігів Справа № 620/1779/20

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скалозуба Ю. О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (надалі також ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області), в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 23.04.2020 № 25-7455/14-20-СГ про відмову у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Вознесенської сільської ради; зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Вознесенської сільської ради відповідно до поданого клопотання від 31.03.2020.

В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що посилання відповідача, як на підставу відмови позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Вознесенської сільської ради - розташування земельної ділянки на землях історико-культурного призначення є незаконним і таким, що суперечить положенням Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини». Також позивач, як на підставу позовних вимог, посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413 «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними», якою передбачена першочерговість забезпечення земельними ділянками учасників антитерористичної операції.

Відповідач у наданому до суду відзиві зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки отримавши клопотання позивача ним була здійснена перевірка на відповідність законодавству місця розташування земельної ділянки щодо приватизації якої позивач звернувся. За інформацією, наданою відділом у Чернігівському районі Міжрайонного управління у Ріпкинському та Чернігівському районах ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області відповідно до графічного матеріалу поданого позивачем, земельна ділянка, за відведенням якої він звернувся, відноситься до земель історико-культурного призначення та є частиною сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 604:000:8603. Зазначене також підтверджується графічним матеріалом Проекту роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства «Урожай». Відповідно до приписів Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Таким чином, не можуть перебувати у приватній власності земельні ділянки, на яких розташовані пам`ятки археології. Отже, відмовляючи позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Вознесенської сільської ради відповідач діяв в межах норм, встановлених чинним законодавством. Також зазначає, що посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413 «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» є безпідставною, оскільки зазначена постанова згідно рішення Конституційного Суду України від 25.06.2019 визнана такою, що не відповідає Конституції України.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідачем не надано відомостей про проведення відповідних робіт із землеустрою щодо визначення в натурі меж земельної ділянки, загальною площею 12,8677 га, затвердження вказаного проекту землеустрою відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або виконавчої влади, а також віднесення її до земель історико-культурного призначення, як того вимагає норма статті 47 Закону України «Про землеустрій». За таких обставин посилання відповідача на картографічний матеріал, складений в 1993 році не відповідає вимогам вказаного Закону, а тому не може бути доказом у даній справі. Тому просить адміністративний позов задовольнити.

У наданих до суду запереченнях відповідач зазначив, що на час складання Проекту роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства «Урожай» Чернігівського району Чернігівської області його було розроблено та затверджено у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, зокрема, норм Розділу VII Земельного кодексу України, Рекомендацій по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємства і організацій, затверджених 15.05.1992 Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України, Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації. Зазначений Проект затверджено 12.02.1993 рішенням Чернігівської районної ради Народних депутатів Чернігівської області. Таким чином, Проектом роздержавлення земель вже встановлені межі земель історико-культурного призначення, визначена їх площа та відомості по контурах і угіддях внесено до експлікації цих земель. Проектний план (графічна частина проекту) є складовою частиною Проекту роздержавлення, на якій графічно відображені землі з установленими межами, визначеною площею по контурах і категоріях земель. Відповідно до положень абзацу другого пункту 4 Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 01.01.2013, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політикум у сфері земельних відносин, та його територіальними органами. Таким чином, наданий до суду Проект роздержавлення земель є належним доказом, оскільки він підтверджує віднесення земельної ділянки до земель історико-культурного призначення.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Із клопотанням від 31.03.2020 позивач звернувся до відповідача, в якому просив відповідно до вимог статей 118, 121 Земельного кодексу України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії, їх соціального захисту» надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 2,000 га на території Вознесенської сільської ради Чернігівської області для веде особистого селянського господарства. До зазначеного клопотання додано копію паспорта громадянина України, копію довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків, графічного матеріалу місця розташування земельної ділянки, копію документа, що підтверджує статус учасника бойових дій (а.с. 4-10).

Розглянувши вказане вище клопотання ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області прийняло наказ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 23.04.2020 № 25-7455/14-20-СГ, згідно якого ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності, розташованої на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (01.03), з підстави того, що земельна ділянка розміщена на землях історико-культурного призначення (а.с. 11).

Із копії листа Міжрайонного управління у Ріпкинському та Чернігівському районах ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 17.04.2020 № 1417/418-20-0.212 вбачається, що земельна ділянка загальною площею 2,0 га (являється частиною сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:8603, площею 12,8677 га) розташована на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області за межами населеного пункту; на земельній ділянці не присутні об`єкти нерухомого майна. Інформація по формі 6-зем: землі запасу на території Вознесенської сільської ради; склад угідь: сільськогосподарські землі, у тому числі рілля - 2,0 га, з усіх земель історико-культурного призначення - 2,0 га; інформація про наявність (відсутність) рішень органів місцевого самоврядування чи виконавчої влади щодо передачі зазначеному громадянину безоплатно у власність земельної ділянки по зазначеному виду використання - в управлянні відсутня; земельна ділянка не відноситься до земель природно-заповідного фонду та особливо цінних ґрунтів, відноситься до земель історико-культурного призначення; земельна ділянка не відведена у власність або користування; земельна ділянка не сформована - :04:000: ; земельна ділянка включена до земель, на яких проведено інвентаризацію у 2019 році; не включена до державного акту на право колективної власності на землю (а.с. 27). До зазначеного листа додано викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) від 17.04.2020 № НВ-020 (а.с. 28).

На замовлення Управління земельних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації у 1993 році розроблено Проект роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства «Урожай» Чернігівського району Чернігівської області, затверджений рішенням 15 сесії 21 скликання Чернігівської районної ради народних депутатів Чернігівської області від 12.02.1993 (надалі також Проект роздержавлення земель). В Пояснюючій записці Проекту роздержавлення земель вбачається, що на території сільськогосподарського підприємства «Урожай» за даними Чернігівського історичного музею нараховується 15 земельних ділянок, які являють собою місця давніх поселень, городищ і віднесені по проекту до земель історико-культурного призначення. Із картографічного матеріалу Проекту роздержавлення земель вбачається, що бажане місце розташування земельної ділянки, з приводу якої він звернувся до відповідача, знаходиться в межах контуру № 18 Експлікації земель історико-культурного призначення (а.с. 29-37).

Даючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За змістом частини першої статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

У відповідності до частин першої, другої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до статті 15-1 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, зокрема, належить: г) проведення відповідно до законодавства моніторингу земель та охорони земель; ґ) ведення та адміністрування Державного земельного кадастру; д) участь у державному регулюванні планування територій; є) здійснення заходів щодо вдосконалення порядку ведення обліку і підготовки звітності з регулювання земельних відносин, використання та охорони земель, формування екомережі; є-1) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (частина четверта статті 122 Земельного кодексу України).

Відповідно до пунктів 1, 3 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333, Головне управління Держгеокадастру в області (далі Головне управління) є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Відповідно до частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га.

Пунктом «в» частини третьої статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

В силу пункту «а» частини третьої статті 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Виходячи з аналізу зазначених норм, будь-який громадянин України, незалежно від місця реєстрації або проживання, має право звернутись до уповноваженого органу із заявою та визначеними законодавством документами щодо надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства.

Водночас, суд зазначає, що у статті 118 Земельного кодексу України міститься загальне посилання на те, що місце розташування земельної ділянки повинно відповідати вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із системного аналізу норм земельного законодавства суд дійшов висновку, що при вирішенні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, уповноважений на це орган в контексті норм частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України повинен перевірити:

- відсутність передачі земельної ділянки безоплатно у власність відповідному громадянину по зазначеному виду використання (частина четверта статті 116 Земельного кодексу України);

- чи відносяться землі, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, до земель сільськогосподарського призначення державної власності (частина четверта статті 122 Земельного кодексу України);

- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затвердженим у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 Земельного кодексу України);

- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки містобудівній документації (у разі її надання для містобудівних потреб) (частина сьома статті 118 Земельного кодексу України та частина третя статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Аналіз статті 118 Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що нею визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому відмовляючи у наданні дозволу, відповідний орган повинен навести усі підстави відмови.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із клопотанням від 31.03.2020, в якому просив надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 2,000 га на території Вознесенської сільської ради Чернігівської області для веде особистого селянського господарства, надавши необхідний комплект документів (а.с. 9). Розглянувши яке ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області наказом «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 23.04.2020 № 25-7455/14-20-СГ відмовило ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність бажаної земельної ділянки, вказавши як підставу те, що бажана земельна ділянка розміщена на землях історико-культурного призначення (а.с. 11).

З приводу вказаного суд зазначає таке.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, зокрема, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом (пункт «г» частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України).

До земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби (стаття 53 Земельного кодексу України).

Культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини (абз. 2 частини першої статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 № 1805-ІІІ (далі по тексту Закон № 1805-ІІІ).

До видів об`єктів культурної спадщини, зокрема, належать археологічні - рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації (абз. 2 частини другої статті 2 Закону № 1805-ІІІ).

Згідно частин четвертої, п`ятої статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

До особливо цінних земель відносяться, зокрема, землі історико-культурного призначення (підпункт «г» частини першої статті 150 Земельного кодексу України).

Судом встановлено, що земельна ділянка, з приводу якої позивач звернувся до відповідача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою розташована на території Вознесенської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області за межами населеного пункту; бажана земельна ділянка загальною площею 2,0 га є частиною сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:8603, площею 12,8677 та відноситься до земель історико-культурного призначення, що підтверджується копією листа органу виконавчої влади, уповноваженого проводити відповідно до законодавства моніторинг земель та охорону земель, вести та адмініструвати Державний земельний кадастр, здійснювати заходи щодо вдосконалення порядку ведення обліку і підготовки звітності з регулювання земельних відносин, використання та охорони земель, формування екомережі - Міжрайонного управління у Ріпкинському та Чернігівському районах ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 17.04.2020 № 1417/418-20-0.212 (а.с. 27-28) та Проектом роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства «Урожай» Чернігівського району Чернігівської області, затверджений рішенням 15 сесії 21 скликання Чернігівської районної ради народних депутатів Чернігівської області від 12.02.1993 (а.с. 29-37).

Щодо посилань позивача, що Проектом роздержавлення земель не відповідає нормам діючого законодавства, а отже не має статусу документу, що підтверджує категорію земельної ділянки суд зазначає наступне.

У рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 100 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-ХІІ землеустрій передбачає розробку проектів та іншої землевпорядної документації, пов`язаної з використанням і охороною земель.

У пунктах 1.2, 1.7, 1.8 Рекомендацій по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємства і організацій, затверджених 15.05.1992 Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України, Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації, закріплено, що проекти роздержавлення і приватизації земель складаються по тих сільськогосподарських підприємствах і організаціях, землі яких підлягають передачі в колективну і приватну власність. Розроблені проекти схвалюються трудовими колективами підприємств і організацій і затверджуються за поданням сільської, селищної, міської Ради районною (міською) Радою народних депутатів. Після затвердження проекту роздержавлення і приватизації земель межі визначені проектом земельних ділянок (державної власності, резервного фонду, приватної і колективної власності) переносяться в натуру на місцевість і закріплюються межовими знаками встановленого зразка

Відповідно до пункту 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 1 січня 2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень.

Отже, Проект роздержавлення земель є чинним та засвідчує вказані вище факти.

Таким чином, суд дійшов висновку, що бажана земельна ділянка належачи до категорії земель історико-культурного призначення, а також не належачи до категорії земель сільськогосподарського призначення в силу припису пункту «а» частини третьої статті 22 Земельного кодексу України, не може бути передана у приватну власність. А отже, відповідач правомірно відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Вознесенської сільської ради відповідно до поданого ним клопотання від 31.03.2020.

З приводу посилань позивача на постанову Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413 «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними», суд зазначає, що згідно рішення Конституційного Суду України від 25.06.2019 № 8-р/2019 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), постанова Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» від 7 червня 2017 року № 413 зі змінами. Постанова Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» від 7 червня 2017 року № 413 зі змінами, визнана неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи приписи статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, пр. Миру, буд. 14, м. Чернігів, 14000, .

Дата складення повного рішення суду - 08.07.2020.

Суддя Ю. О. Скалозуб