Справа № 820/1204/17
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року

м. Київ

справа № 820/1204/17

адміністративне провадження № К/9901/33754/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Данилевич Н.А.,

суддів: Смоковича М.І., Радишевської О.Р.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін як суд касаційної інстанції справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області , про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 15 червня 2017 року (головуючий суддя - Панченко О.В., судді - Мороко А.С., Тітов О.М. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року (головуючий суддя - Шевцова Н.В., судді - Мінаєва О.М., Макаренко Я.М.) .

І. Суть спору

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У березні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач-1, ДМС України) Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - відповідач-2, ГУДМС України в Харківській області), в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.02.2017р. № 5-17;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 19.09.2016р. № 153;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕНЬ СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 15 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що, твердження позивача про загрозу його життю та здоров`ю у разі повернення на Батьківщину не знайшли підтвердження під час співбесіди з посадовою особою міграційної служби. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься. Позивачем не було надано до органу міграційної служби достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, до суду позивачем також не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації, доказів того, що він потребує захисту. Згідно із заяви позивача від 29.08.2016 та протоколу співбесіди від 14.09.2016 , причиною виїхати з Лівії позивач зазначає інцидент пов`язаний з його викраденням та побиттям, він зазначив, що вищезазначений випадок відбувся 22.09.2013. Судами встановлені також розбіжності стосовно того, ким він був викрадений та побитий. У заяві позивач зазначив, що це була міліція, а у співбесіди стверджував, що терористи. Відтак, суди дійшли висновку, що ОСОБА_1 не обґрунтував неможливість повернення до країни походження через особисті побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками національності, оскільки після інциденту з його побиттям, він ще 7 місяців знаходився в Лівії, а після того поїхав в Україні з метою навчання. Згідно протоколу співбесіди позивач отримав новий паспорт громадянина Палестини в лютому 2015 року, що свідчить про те, що позивач добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності. Відтак, за результатами судового розгляду суди дійшли до переконання, що позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках легалізації перебування на території України з метою покращення соціально-економічних умов.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ (ЗАПЕРЕЧЕНЬ)

04 вересня 2017 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 15 червня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року, в якій скаржник, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані рішення судів та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування поданої касаційної скарги ОСОБА_1 вказує на те, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Скаржник стверджує, що ним було подано судам попередніх інстанцій інформацію щодо країни походження, однак не враховано останніми при постановленні рішення у справі. Позивач зазначає про неможливість повернення до Лівії через побоювання стати жертвою різноманітних угрупувань, які діють на цей час у цій країні. Попри те, що скаржник має палестинський паспорт, він ніколи не був на цій території та не має права на проживання у Палестині .

24 листопада 2017 року судом касаційної інстанції отримано заперечення відповідача 1 на касаційну скаргу, в якому зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій вирішили спір відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі всебічно з`ясованих обставин справи, а тому підстави для їх скасування чи зміни - відсутні.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 жовтня 2017 року за цією касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 призначено до касаційного розгляду.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

29.08.2016 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що в країні проживання - Лівії, з 2011 року почалась війна та революція, що спричинило погіршення ситуації з безпекою. За словами позивача, Лівія розколота на кілька частин, якими керують групи озброєних людей, в тому числі терористичні угрупування. Додатково позивач зазначив, що не дивлячись на те, що він має палестинський документ , ніколи не був в цій країні та не має права проживання у Палестині .

Згідно протоколу співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що в Україну приїхав з метою навчання. У 2000 році отримав середню освіту у «Аль Враіт » (Лівія), з 2000 р. по 2005 р. навчався на медичному факультеті університету «Аль Фатах», з якого був відрахований в 2005 році. З 2005 р. по 2014 р. працював продавцем та в готелях. До України приїхав вперше у квітні 2014 року та вступив на навчання до Харківського Національного університету ім. В.Н. Каразіна на підготовчий факультет для вивчення російської мови. З вересня 2014 року розпочав навчання у вищезазначеному університеті, але вже за спеціальністю. Через фінансову заборгованість був відрахований з вищевказаного навчального закладу 16.05.2016. Також під час співбесіди позивач працівникам міграційної служби повідомив, що участі у бойових діях чи в їх організаціях позивач та члени його родини не брали, причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які б були пов`язані із національною, релігійною приналежністю та політичними переконаннями не був. За твердженням позивача його близькі родичі проживають в Лівії, з ними він підтримує зв`язок.

Позивач надав до заяви-анкети оригінал паспортного проїзного документа № 2514502, виданого у м.Рамалла 02.02.2010 строком дії до 01.02.2015 та оригінал нового паспортного проїзного документа № 3183076, виданого у м.Рамаллах 03.02.2015 з терміном дії до 02.02.2020, за яким безперешкодно в`їзжав і виїзжав на територію. України. В останнє позивач прибув в Україну 06.03.2016.

Наказом від 19.09.2016 Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який було оскаржено до Державної міграційної служби України.

В повідомленні № 7 від 27.02.2017 Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 10 лютого 2017 року № 5-17 про відхилення скарги ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції також встановлено, що на момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач перебував на території України нелегально, посвідка на тимчасове проживання в Україні була скасована 26.05.2016 року, було складено протокол про адміністративне правопорушення.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI): біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частина 6 статті 8 Закону № 3671-VI: Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція): У цій Конвенції термін "біженець" означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Пункт 42 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН (далі - Настанов): знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Пункт 45 Настанов: особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пункт 66 Настанов: для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пункт 95 Настанов: У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Відповідно до п. 1.2. "Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", які затвердженні наказом МВС України № 649 від 07.09.2011р. (далі - Правила № 649), інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООП у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), внесені Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Щодо твердження позивача про недослідження судами попередніх інстанцій ситуації по країні походження скаржника, то Суд зауважує таке.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суд зазначає, що пунктом 42 Настанов підкреслена особлива важливість з`ясування актуальних відомостей щодо ситуації по країні походження заявника, оскільки саме дана інформація слугуватиме підтвердженням наявності чи відсутності в особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань чи зазнати шкоди внаслідок подій, які мали місце вже після виїзду заявника з країни походження.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 1540/4836/18, від 13.02.2020 у справі №804/14800/15.

Водночас, Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій, дійшовши висновків про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, не встановили дійсні фактичні обставини та не здійснили аналіз щодо ситуації по країні походження позивача, що є необхідним елементом при з`ясуванні достовірності відомостей, про які заявляє позивач у поданій ними позовній заяві.

Таким чином, розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не забезпечено повне та всебічне з`ясування і встановлення обставин у справі щодо ситуації по країні походження позивача, не здійснено аналіз щодо наявності стану загальнопоширеного насильства, ситуацій міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, а також систематичного порушення прав людини у місті походження позивача.

<…> Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд <…>.

Відповідно до п.1 ч. 2 статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приписами частини 4 статті 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, з огляду на викладене, Суд зазначає, що вказані судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, позаяк порушення допущені як судом першої, так і апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 341, 344, 349-356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 15 червня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року скасувати та справу № 820/1204/17 направити на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіН.А. Данилевич М.І. Смокович О.Р. Радишевська