Справа № 520/3450/2020
Суддя: Шевченко О.В.
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 р. Справа № 520/3450/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шевченко О.В.,

при секретарі - Куриленко Н.В.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення сум, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- стягнути з Апарату Верховної Ради України, , на користь ОСОБА_1 15203,39 грн. - компенсація за невикористану відпустку;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України () на користь ОСОБА_1 24850 грн. - доплата вихідної допомоги до розміру, передбаченому постановою ВРУ;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою суду (с. ОСОБА_2 ) від 18.03.2020 року залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення сум. Надано строк для усунення недоліків.

Після залишення позовної заяви без руху, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, від 27.03.2020 року, справу розподілено до провадження судді Шевченко О.В.

На виконання ухвали суду позивачем надано до суду клопотання разом з доданими до нього документами.

Таким чином, позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 11.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у період з 2 травня 2018 року по 29 серпня 2019 року ОСОБА_1 знаходилася у трудових відносинах з Апаратом Верховної Ради України та перебувала на посаді помічника - консультанта народного депутата України А.М.Гіршфальда. 29 серпня 2019 року позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із достроковим припиненням повноважень народного депутата України згідно розпорядження № 1305-к від 27 серпня 2019 року. У день звільнення відповідачем було проведено виплату заробітної плати 11 833,33 грн. за серпень 2019 року та вихідної допомоги у розмірі одного посадового окладу, що склало 12 425,00 грн. Проте, відповідачем не в повному обсязі сплачено вихідну допомогу (один посадовий оклад), тоді як вихідна допомога при звільненні помічника депутата повинна виплачуватися у розмірі трьох посадових окладів. Також, відповідач не здійснив нарахування та виплати компенсації за невикористану відпустку, яка за період роботи з 02.05.2018 по 29.08.2019 становить 40 календарних днів і в грошовому виразі складає 15 203,39 грн. Зважаючи на те, що розрахунок при звільненні у розмірі одного посадового окладу не в повному обсязі, з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за весь період затримки розрахунку до ухвалення судом рішення по цій справі.

Представником відповідача надано до суду відзив на позов (а.с. 43 - 51), в якому заперечував проти задоволення позовних вимог зазначивши, що умови проходження патронатної служби помічниками - консультантами народних депутатів України є специфічними, тобто безпосереднім роботодавцем та керівником помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно визначає їх кількість, посадові обов`язки, напрямки діяльності, особисто встановлює заробітну плату помічникам - консультантам, підписує табель обліку робочого часу своїх помічників - консультантів, розподіляє між ними фіксований фонд заробітної плати, премії та інше. Водночас Апарат Верховної Ради України лише здійснював документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачем та її роботодавцем - народним депутатом України VIII скликання ОСОБА_3 . Здійснення фінансового обслуговування помічників - консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями (підпункт 1 пункту 10 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України). Всі виплати (матеріальна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо) помічникам - консультантам виплачується в межах загального фонду народного депутата України, який встановлюється йому для оплати праці помічників - консультантів.

У розпорядженні Першого заступника Керівника Апарату ВРУ № 1305-к від 27 серпня 2019 року, який зокрема, звільнено позивача з посади помічника - консультанта народного депутата України А.М.Гіршфальда, вказано про проведення виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки в межах наявної економії фонду оплати праці помічників - консультантів народного депутата України. При звільненні позивачу було нараховано 24258,33 грн., тобто розрахунок з ОСОБА_1 був проведений у повному обсязі в межах фонду оплати праці помічників -консультантів, які працювали у штаті народного депутата України ОСОБА_3 . На момент звільнення станом на 29.08.2019 р. економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_3 було недостатньо для того, щоб здійснити виплату компенсації за невикористану основну щорічну відпустку.

У відповіді на відзив позивач підтримав свою правову позицію, викладену в позовній заяві та просив суд задовольнити позовні вимоги повністю (а.с. 124 - 128).

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ст. 126 КАС України. У відзиві на позов просив суд здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, судом вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 575-к від 26.04.2018 року зараховано з 02 травня 2018 року на посаду помічника - консультанта народного депутата України А.М. Гіршфальда на час його депутатських повноважень (патронатна служба). Підстава: подання народного депутата України А.М. Гіршфальда та заява ОСОБА_1 . Позивачу встановлено заробітну плату в сумі 10 000,00 грн. (а.с. 90 - 92).

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-к від 27.08.2019 року помічників - консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено з займаних посад 29.08.2019 року у зв`язку з закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України), зокрема ОСОБА_1 . Підстава: пункт 2 ч.1 ст. 4.5 Положення про помічника - консультанта народних депутатів України, затвердженого постановою ВРУ від 13.10.1995 року № 379/95-ВР (а.с. 93).

Згідно вказаного розпорядження визначено необхідність провести виплату компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» в межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України відповідно до ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» згідно з додатком. В розпорядженні вказано, що у ОСОБА_1 40 днів основної щорічної відпустки.

Розрахунковим листом за серпень 2019 року (а.с. 104) підтверджено, що після звільнення ОСОБА_1 було виплачено за серпень 2019 року грошові кошти у розмірі 24 258,33 грн., які включали заробітну плату за серпень 2019 (11 833,33 грн.) та грошову допомогу при звільненні (12 425,00 грн.).

Позивачем в позовній заяві та в судовому засіданні не заперечувався факт отримання нею після звільнення вказаних коштів у розмірі 24 258,33 грн. При цьому, позивач зазначив, що інших виплат, після звільнення, він не отримував.

Не погодившись із невиплатою компенсації за невикористану відпустку та виплаченим розміром вихідної допомоги при звільненні, а також вважаючи, що відповідач також зобов`язаний нарахувати та виплатити середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, суд звернувся до суду з даним позовом.

У відзиві на позов, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача наголошував на тому, що безпосереднім роботодавцем та керівником помічника-консультанта є народний депутат України. Водночас Апарат ВРУ лише здійснює документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин, в даному випадку, між позивачем та народним депутатом України VIII скликання ОСОБА_3 , який є його роботодавцем та всі виплати здійснюються в межах загального фонду народного депутата України.

Суд не погоджується з такою позицією відповідача, з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом першим пункту першого Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769 Апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктами першим та другим пункту десятого Положення про Апарат Верховної Ради України визначено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства України, а також беручи до уваги те, що позивач був прийнятий на посаду помічника-консультанта народного депутата України розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 575-к від 26.04.2018 року та звільнений з посади розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-к від 27.08.2019 року, суд дійшов висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України, а не із народним депутатом України Верховної Ради України VIII скликання ОСОБА_3 .

Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

За таких обставин, посилання відповідача на те, що роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України є народний депутат України, як на підставу для невиплати позивачу різного роду виплат при звільненні є безпідставними, необґрунтованими та не приймаються судом до уваги.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №757/9144/16, яка враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до ч.5 статті 242 КАС України.

З приводу позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, суд зазначає наступне.

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-к від 27.08.2019 року, яким, зокрема, звільнено ОСОБА_1 з посади помічника - консультанта народного депутата України восьмого скликання Верховної Ради України з 29.08.2019 року, визначено необхідність провести виплату компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» в межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України відповідно до ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (а.с. 93).

В розпорядженні вказано, що станом на день звільнення (29.08.2019 року) у ОСОБА_1 40 днів основної щорічної відпустки.

Листом управління справами Апарату Верховної Ради України від 22.04.2020 року №15/14-2020/34431, надісланого заступникові керівника відділу зв`язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України, повідомлено, що всі виплати помічникам - консультантам здійснюються в межах загального фонду. Станом на 29.08.2019 року розмір фонду, що використовувався для оплати праці помічників - консультантів народного депутата України, складав 48 025,00 грн. та був розподілений, економія фонду була відсутня, отже здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку не вбачається можливим (а.с. 94 - 95).

Частиною першою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до частини третьої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Згідно з частиною сьомою статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року №379/95-ВР (далі - Положення), помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Частина восьма статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.

Відповідно до частини другої Положення, на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.

Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.

Відповідно до статті 4.1. Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

За правилами частини першої та третьої статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Щодо застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки», суд зазначає, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) (3723-12) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки».

Згідно із частиною третьою статті 2 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Положення частини першої та четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої та четвертої статті 83 Кодексу законів про працю України.

Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Отже, як слідує з системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.

Крім того, статтею 47 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен Письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Положеннями ст. 2 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців, додатковою ж заробітною платою є винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Оскільки компенсація за невикористану щорічну основну відпустку передбачена чинним законодавством, то дана виплата відноситься до складової додаткової заробітної плати, виплату якої власник або уповноважений ним орган повинен здійснити при звільненні працівника в день його звільнення.

Суд звертає увагу на те, що виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та Кодексу законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

При цьому, відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для невиконання вимог закону.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями, проте, Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» такі бюджетні призначення не були передбачені.

Суд зауважує, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України.

Крім того, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, така гарантія імперативно закріплена на законодавчому рівні в нормах Закону України «Про відпустки» та Кодексу законів про працю України, а відтак, не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

З огляду на наведене, посилання відповідача на відсутність у Законі України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, не приймаються судом до уваги.

Суд звертає увагу на те, що чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористані позивачем 40 днів щорічної основної відпустки, а тому позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію невикористаної щорічної основної відпустки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Апарату Верховної Ради України (Управління справами) нарахувати та виплатити позивачу недоотриману одноразову грошову допомогу у розмірі двох заробітних плат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини шостої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Разом з тим, частиною другою статті 4.6 Положення передбачено, що у разі звільнення помічника-консультанта народного депутата України на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата України відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про статус народного депутата України» помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Тобто, вказаними нормами визначено різний розмір одноразової грошової допомоги, яка виплачується у разі звільнення помічника-консультанта народного депутата України на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата України відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про статус народного депутата України», а саме: за змістом частини шостої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» у разі звільнення помічника-консультанта народного депутата України йому виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його середньої місячної заробітної плати, а за змістом частини другої статті 4.6 Положення така одноразова допомога підлягає виплаті у розмірі тримісячної заробітної плати помічника-консультанта.

Як свідчать матеріали справи, розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1306-к від 27.08.2019 року призначено виплату помічникам - консультантам народних депутатів України одноразової грошової допомоги у розмірі їх середньої місячної заробітної плати, у зв`язку з їх звільненням (а.с. 96).

Довідкою управління справами Апарату Верховної Ради України № 9-1-15/916 від 02.09.2019 року підтверджено, що після звільнення ОСОБА_1 було виплачено за серпень 2019 року грошові кошти у розмірі 24 258,33 грн. (а.с. 12). Згідно розрахункового листа за серпень 2019 року (а.с. 13), вказана сума 24 258,33 грн. складається із заробітної плати за серпень 2019 (11 833,33 грн.) та грошової допомоги при звільненні (12 425,00 грн.).

Отримання вказаних виплат підтверджено позивачем в позовній заяві та в судовому засіданні.

Водночас, позивач вважає, що така грошова допомога мала бути виплачена йому при звільненні у розмірі саме тримісячної заробітної плати помічника-консультанта, що передбачено статтею 4.6 Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Суд не погоджується з позицією позивача, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Разом з тим, згідно із частинами першою, четвертою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Частинами першою-третьою статті 7 КАС України визначено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Таким чином, з огляду на закріплені у статтях 6, 7 КАС України принципи законності та верховенства права, згідно яких при вирішенні спору суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, враховуючи, що норма статті 4.6 Положення про помічника-консультанта народного депутата України суперечить нормі частини шостої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», як правого акта, який має вищу юридичну силу, в частині розміру одноразової грошової допомоги, яка виплачується помічнику-консультанту народного депутата України у разі його звільнення, а також беручи до уваги положення статті 19 Конституції України відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі його середньої місячної заробітної плати, оскільки такі дії відповідача відповідають вимогам закону, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Крім того, зміни до частини шостої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» щодо розміру одноразової грошової допомоги, яка виплачується помічнику-консультанту народного депутата України у разі його звільнення на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата України внесені Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року. Таким чином, зважаючи на те, що позивача зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України 02 травня 2018 року, а звільнено із займаної посади 29 серпня 2019 року, частина шоста статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», якою (із урахуванням внесених змін) передбачено виплату одноразової грошової допомоги помічнику-консультанту у разі його звільнення на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата України у розмірі його середньої місячної заробітної плати була чинною як на момент зарахування позивача на посаду помічника-консультанта народного депутата України, так і на момент його звільнення із цієї посади.

Таким чином, відповідач правомірно керувався у межах спірних правовідносин саме частиною шостою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та виплатив позивачу одноразову грошову допомогу позивачу у розмірі середньої місячної заробітної плати, оскільки дії відповідача у цій частині повністю відповідають вимогам закону, як правового акта, який має вищу юридичну силу та був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

За наведених вище обставин, оскільки відповідач у повному обсязі виплатив позивачу одноразову грошову допомогу, яка передбачена помічнику-консультанту народного депутата України у разі його звільнення на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата України, вимога позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити недоотриману одноразову грошову допомогу у розмірі двох заробітних плат є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку при звільненні до ухвалення рішення у справі, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суд зауважує, що позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог до відповідача лише тоді, коли таке правопорушення буде припиненим, тобто відбудеться факт виплати йому нарахованої грошової компенсації за дні щорічної відпустки.

Проте, як встановлено судом та не заперечується й самим позивачем, відповідач не здійснив такого розрахунку, тобто відсутня подія фактичного розрахунку.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 9 жовтня 2019 року у справі №127/12474/16-ц, а також в постанові від 28 листопада 2019 року у справі №360/1159/19, що також враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України.

За таких обставин, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку при звільненні до ухвалення рішення у справі є передчасними, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

За таких підстав, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість та часткове задоволення позовних вимог.

З приводу тверджень представника відповідача, що позивач при зверненні до суду з даним позовом не сплатив судовий збір, у зв`язку з чим позовна заява підлягає залишенню без руху, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Оскільки позивач згідно довідки МСЕК серії 12 ААБ НОМЕР_2 264265 з 01.09.2019 року є інвалідом ІІ групи безстроково, тому в силу положень п.9 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13-14, 77, 139, 242-246, 250, 255, 295, пункту 3 Прикінцевих положень, пп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Апарату Верховної Ради України (, адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 5) про стягнення сум задовольнити частково.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 40 днів невикористаної щорічної основної відпустки.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Обчислення строків оскарження рішення суду здійснюється з урахуванням пункту 3 Прикінцевих положень КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 08 липня 2020 року.

Суддя О.В.Шевченко