Справа № 320/3192/20
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 року справа №320/3192/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ ПФУ у Київській області та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 12.01.2020 про відмову в призначенні ОСОБА_1 , пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати ОСОБА_1 , до загального страхового стажу роботи, періоди здійснення підприємницької діяльності з 2005 по 2009 роки;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 04.10.2019.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідач відмовив у зарахуванні до страхового стажу періоди здійснення підприємницької діяльності з 2005 по 2009 роки, незважаючи на сплату ЄСВ до пенсійного фонду України, оскільки ОСОБА_1 не подав звіти за вказані періоди.

У зв`язку з цим, позивач вважає протиправною відмову відповідача у зарахуванні до страхового стажу періодів, у які він сплачував внески до Пенсійного фонду.

Крім того, зазначає, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 відкрито спрощене позовне провадження по справі без проведення судового засідання.

Відповідач з позовом не погодився, надав до суду письмовий відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що страховий стаж позивача становить 24 роки 3 місяці 8 днів. За таких умов, право на призначення пенсії за віком ОСОБА_1 набуде по досягненню 63 років.

У відповіді на відзив позивач звертав увагу на різницю підрахунків стажу ОСОБА_1 . Так, в оскаржуваному рішенні №43 від 12.01.2020 відповідач вказує, що страховий стаж позивача становить 23 роки 11 місяців 8 днів, тоді як у відзиві на адміністративний позов страховий стаж становить 24 роки 3 місяці 8 днів. Зважаючи на вищевикладене, позивач вказує на формальність ГУ ПФУ в підрахунку його страхового стажу.

Дослідивши подані документи і матеріали суд встановив наступне.

ОСОБА_1 - громадянин України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданий Васильківським МВГУ МВС України в Київській області 23.03.1996.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 12.01.2020 №43 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, оскільки його страховий стаж становить 23 роки 11 місяців 8 днів, що не є достатнім для призначення пенсії за віком.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Частиною 1 статті 8 Закону №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з приписами ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До 01.01.2004 порядок підтвердження стажу роботи був визначений ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991р. №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).

Частиною 1 статті 62 Закону 1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений (далі - Порядок №637).

Відповідно до п. 4 Порядку №637, періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Таким чином, обов`язковою умовою для зарахування до страхового стажу при обчисленні пенсії періоду здійснення особою підприємницької діяльності є сплата за весь вказаний період щомісячно внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або єдиного соціального внеску, та подання відповідних звітів до відділу персоніфікованого обліку органів Пенсійного фонду України.

Як вбачається з розпорядження Васильківської міської ради Київської області №329 від 10.09.1999 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, РНОКПП НОМЕР_2 .

Згідно п. 2 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємства" від 03.07.1998р. за №727/98 (припинив дію 01.01.2012 та був чинний в період сплати позивачем єдиного податку у період з 01.10.2001 по 31.12.2011), суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України.

Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах:

- до місцевого бюджету - 43 відсотки;

- до Пенсійного фонду України - 42 відсотки;

- на обов`язкове соціальне страхування - 15 відсотків (у тому числі до Державного фонду сприяння зайнятості населення - 4 відсотки) для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.

Згідно з п. 6 Указу Президента "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємства" суб`єкт малого підприємства, який сплачує єдиний податок, не є платником податків, в тому числі збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Дію Указу Президента "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємства" припинено згідно із Законом України від 04.11.2011 року №4014-VІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності», який набрав чинності з 01.01.2012 року.

Судом встановлено, що згідно з довідкою Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 17.02.2020 ОСОБА_1 сплачував страхові внески до Пенсійного фонду України у відсотковому відношенні від фіксованого податку, що надходили від органів Держказначейства за період з серпня 2005 року по грудень 2009 року.

Враховуючи підтвердження Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області факту сплати позивачем страхових внесків, суд доходить висновку про протиправність відмови у зарахуванні відповідного стажу позивачу за період з 2005 року по 2009 рік та необхідність задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком з 04.10.2019 суд зазначає наступне.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-VI (далі - Закон України №1058).

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідо до ст. 26 Закону № 1058, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Страховий стаж обчислюється за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до 01.01.2004 - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058.

Позивач стверджує, що має достатній страховий стаж для призначення пенсії за віком у віці 60 років.

Однак, з наявних доказів у матеріалах справи, судом досліджувалися лише періоди здійснення позивачем підприємницької діяльності з 2005 року по 2009 рік.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів здійснення підприємницької діяльності та сплати обов`язкових внесків з 2009 року по 26.12.2016, з 21.02.2017 по 30.01.2018, з 02.12.2019 по 10.12.2019.

Враховуючи вищевикладене, суд не спростовує та не підтверджує факту наявності достатнього страхового стажу у позивача для призначення пенсії за віком після досягнення 60 років.

Отже, вимога про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 04.10.2019 задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору..

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 КАСУкраїни встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як убачається з п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як убачається з ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розглянувши заяву позивача про покладення на відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 6370 грн 00 коп. суд дійшов висновку про її необґрунтованість.

Як вбачається з укладеного між ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» та ОСОБА_1 договору про надання правової допомоги від 09.03.2020 №1035, виконавець бере на себе, зокрема зобов`язання надавати позивачу правову допомогу з питань надання правової інформації, усних і письмових консультацій і роз`яснень з правових питань, представництво підготовку та складання процесуальних документів.

Відповідно до вказаного договору, сторони погодили, що вартість послуг за підготовку позовної заяви, консультації та складання проекту скарги в ГУ ПФУ у Київській області.

Суд звертає увагу на відсутність акту передачі-прийому наданих послуг (виконаних робіт), опису наданих послуг , виконаних ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» відповідно договору та деталізації вартості послуг наданих позивачу.

Позивачем було сплачено ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» 6370 грн. 00 коп. грн., що підтверджується копіями квитанцій.

За правилами ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (ч. 9 ст. 139 КАС України).

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності витрат на правничу допомогу (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суд має дослідити на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Судом встановлено, що розмір понесених позивачем витрат в сумі 6370 грн. 00 коп. не підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні КАС України. Крім того, такий розмір є неспівмірним із складністю справи, відсутній детальний опис виконаних робіт, часу, витраченого на виконання відповідних робіт (надання послуг) та акт прийому-передачі послуг.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи, та стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6370 грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

З огляду на наведені положення чинного законодавства, практику Верховного Суду та Конституційного Суду України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 12.01.2020 про відмову в призначенні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ), пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ), до загального страхового стажу періоди здійснення підприємницької діяльності з серпня 2005 року по 2009 рік включно.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком після досягнення 60 років відповідно до ст. 26 Заону України «Про загальнообов`язкове державн пенсійне страхування» та з урахуванням висновків суду про наявність у нього страхового стажу з серпня 2005 по 2009 рік включно.

4. Стягнути сплачений судовий збір у розмірі 420,40 (чотириста двадцять) грн. 40 коп. на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області ().

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адмінстративного судочинства України процесуальні строки, визначені для порядку оскарження рішення, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суддя Щавінський В.Р.