Справа № 160/5321/20
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року Справа № 160/5321/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження в м. Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» до приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни про визнання протиправною та скасування постанови, -
18.05.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулось Приватне акціонерне товариство «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» з позовом до приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни, в якому просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни від 29.04.2020 року про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» основної винагороди в сумі 134 375 695,22 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ПрАТ «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» неодноразово оскаржувалися постанови приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни про стягнення основної винагороди у виконавчих провадженнях, які були відкриті на виконання наказу Господарського суду Донецької області №905/2864/15 від 04.03.2019 року.
Позивач звертає увагу на протиправність оскаржуваної постанови від 29.04.2020 року ВП № 61949924 про стягнення з боржника основної винагороди, оскільки на думку позивача, зазначена постанова винесена з порушенням вимог Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.
Так, позивач вказує, що зі змісту ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та п. 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця вбачається, що приватний виконавець одержує основну винагороду у вигляді відсотка від суми, що підлягає стягненню лише у тому випадку, якщо приватний виконавець забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру.
Тобто, позивач вважає, що обов`язковими умовами стягнення основної винагороди є фактичне виконання судового рішення та вжиття приватним виконавцем заходів примусового виконання рішень.
Відтак, оскільки відповідачем не було виконано рішення Господарського суду Донецької області від 13.12.2018 року у справі № 905/2864/15 шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки/застави, то, на думку позивача, відсутні правові підстави для стягнення основної винагороди у вигляді відсотка від фактично стягнутої суми. Відповідно, як вважає позивач, розмір основної винагороди неправомірно визначений приватним виконавцем в оскаржуваній постанові, а, отже, постанова є незаконною.
Також, позивач звертає увагу, що в оскаржуваній постанові вказується, що основна винагорода становить 10 % від суми основного боргу та взагалі не зазначається порядок стягнення основної винагороди, тому така постанова не відповідає вимогам ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», відповідно позивач не має підстав вважати, що оскаржувана постанова є постановою про стягнення основної винагороди, яка виноситься на стадії відкриття виконавчого провадження.
Крім того, позивач зазначає про безпідставне визначення в оскаржуваній постанові основної винагороди в сумі 134 375 695,22 грн.
Ухвалою суду від 28.05.2020 року, після усунення недоліків позовної заяви, було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
09.06.2020 року відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи.
Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що законодавцем визначено не лише можливість, а й обов`язок приватного виконавця винести постанову про стягнення основної винагороди, одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
При цьому, як вказує відповідач, сума основної винагороди розрахована вірно та становить 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню. Відповідач звертає увагу, що на етапі відкриття виконавчого провадження приватний виконавець має змогу при розрахунку суми основної винагороди виходити лише з тієї суми заборгованості, яка зазначена у виконавчому документі.
Відповідач доходить висновку, що основна винагорода приватного виконавця підлягає стягненню так само, як і виконавчий збір, з різницею, що виконавчий збір стягується органами державної виконавчої служби, а основна винагорода приватними виконавцями. Порядок стягнення виконавчого збору/основної винагороди та правові наслідки є, фактично, однаковими.
Крім того, відповідач зазначає, що в рамках виконавчого провадження відбуваються дії, які направлені на примусове виконання рішення виконавчого документу. Постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця є виконавчим документом, проте, не пред`явлена до виконання, у зв`язку з продовженням дії заходів примусового виконання рішення. Тому, на думку відповідача, на даній стадії виконавчого провадження не вбачається можливим визначити протиправність оскаржуваної постанови на підставах, які зазначає позивач, оскільки стягнення коштів не відбулося, не здійснювався їх розподіл, а винесення постанови про стягнення основної винагороди є обов`язком приватного виконавця.
Тому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
24.06.2020 року на адресу засобами електронного зв`язку від позивача надійшли пояснення щодо відзиву на позовну заяву, які долучені до матеріалів справи.
Позивач звертає увагу, що внаслідок несвоєчасного надіслання відзиву на адресу позивача, останній був позбавлений можливості належним чином відповісти на доводи, викладені у відзиві. Тому просив, залишити без розгляду вказаний відзив відповідача при розгляді справи.
В іншій частині пояснення позивача відповідають обставинам, викладеним у позовній заяві.
06.07.2020 року у судовому засіданні сторони далі пояснення та надали письмову згоду на подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.
Тому, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.
Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
06.07.2020 року заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд встановив наступне.
1) нерухомість, що є предметом іпотечного договору №20-2589/3-1 від 28.09.2011р., нотаріально посвідченого за реєстровим №1083 (з урахуванням змін від 03.09.2012р.), яка належить на праві власності Публічному акціонерному товариству Кондитерська Фабрика А.В.К. м. Дніпропетровськ (згідно переліку):
- шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів іпотеки для їх подальшої реалізації за ціною - 97241408,00 грн. без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи №3 від 26.05.2016 року, що складений Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз.
2) нерухомість, що є предметом іпотечного договору №20-2623/3-1 від 28.09.2011р., нотаріально посвідченого за реєстровим №1103 (з урахуванням змін від 25.07.2012р., 03.09.2012р.), яка належить на праві власності Публічному акціонерному товариству Кондитерська Фабрика А.В.К. м. Дніпропетровськ (згідно переліку):
- шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів іпотеки для їх подальшої реалізації за ціною - 23484007,00 грн. без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи №3 від 26.05.2016 року, що складений Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз.
3) транспортні засоби, які є предметом договору застави транспортних засобів №20-2586/3-1 від 28.09.2011р. (з урахуванням змін від 25.07.2012р., 03.09.2012р., 26.12.2013р.), які належать на праві власності Публічному акціонерному товариству Кондитерська Фабрика А.В.К. м. Дніпропетровськ (згідно переліку):
- шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів застави для їх подальшої реалізації за ціною - 987531,09 грн. без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи №4 від 26.05.2016 року, що складений Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз.
4) основні засоби, які є предметом договору застави №20-2582/3-1 від 28.09.2011р. (з урахуванням змін від 25.07.2012р., 03.09.2012р., 26.12.2013р.), які належать на праві власності Публічному акціонерному товариству Кондитерська Фабрика А.В.К. м. Дніпропетровськ (згідно переліку):
- шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів застави для їх подальшої реалізації за ціною - 42041172,27 грн. без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи №5 від 30.09.2016 року, що складений Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз;
5) основні засоби, які є предметом договору застави №20-0593/3-1 від 24.04.2015р., які належать на праві власності Публічному акціонерному товариству Кондитерська Фабрика А.В.К. м. Дніпропетровськ (згідно переліку):
- шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження із визначенням початкової ціни предметів іпотеки для їх подальшої реалізації за ціною - 9446133,85 грн. без ПДВ, визначеної висновком судової будівельно-технічної експертизи №5 від 30.09.2016 року, що складений Донецьким науково-дослідним інститутом судових експертиз.
29.04.2020 року приватним виконавцем ОСОБА_2 -Крутоус Лілією Анатолівною прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61949924.
Відповідно до п. 3 вказаної постанови визначено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 10 % від суми основного боргу та з урахуванням частково стягнутої винагороди при виконанні постанови про стягнення з боржника основної винагороди виведеної в окреме виконавче провадження АСВП № 60892369: 134 375 695,22 грн.
Крім того, 29.04.2020 року відповідачем прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди ВП №№ 61949924, якою постановлено стягнути з боржника - приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» основну винагороду у сумі 134 375695,22 грн., яка є предметом розгляду у даній справі.
Не погоджуючись з постановою про стягнення з боржника основної винагороди, вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016р. № 1404-VIII «Про виконавче провадження».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
За змістом ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За приписами ч.4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Згідно з ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються, з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частиною 5 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до ч. 6 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016р. № 643 «Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця» (далі - Порядок № 643).
Відповідно до п. 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Як вже було встановлено судом, що на примусовому виконанні приватного виконавця ОСОБА_2 -Крутоус Лілії Анатоліївни перебуває виконавчий документ, а саме, наказ Господарського суду Донецької області № 905/2864/15, виданий 04.03.2019 року, що містить вимоги майнового характеру, у зв`язку з чим відповідачем проведено розрахунок основної винагороди у вигляді 10 % відсотків від загальної суми заборгованості позивача перед стягувачем.
Відповідно до ч.3 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Таким чином, проаналізувавши положення ч.ч. 4, 5 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», суд доходить висновку, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми, що зазначена у виконавчому документі.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верхового Суду від 03.03.2020 року у справі № 260/801/19.
Суд вважає за необхідне вказати, що основана винагорода приватного виконавця за своїм призначенням є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.
Суд звертає увагу, що загальна сума заборгованості в примусовому порядку за виконавчими документом з позивача стягнута не була. Примусове виконання у межах вказаного виконавчого провадження стосується майна позивача, а саме: нерухомість, транспортні засоби, основні засоби, які є предметом договору застави шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
Таким чином, беручи до уваги положення ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та п. 19 Порядку № 643, а також зважаючи, що приватним виконавцем не було стягнуто з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум заборгованості, суд доходить висновку про протиправність оскаржуваної постанови.
Суд зазначає, що в порушення наведених норм, в оскаржуваній постанові приватним виконавцем не було визначено порядку стягнення основної винагороди.
Тобто, в порушення вимог ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та п. 19 Порядку № 643, у постанові, яка була винесена одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження, відповідачем не зазначено порядок стягнення основної винагороди, а саме, не вказано, що основна винагорода приватного виконавця стягується з позивача у вигляді відсотка від суми, яка буде фактично отримана внаслідок продажу заставного майна позивача на прилюдних торгах.
Беручи до уваги викладене, суд зазначає, що належним порядком стягнення основної винагороди приватного виконавця при виконанні рішення про звернення стягнення на нерухомість, транспортні засоби, основні засоби, які є предметом договору застави шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження є її виплата пропорційно до фактично стягнутої суми від реалізації такого майна на прилюдних торгах.
При цьому, суд зазначає, що реалізація майна на прилюдних торгах не відбулась та відповідно й стягнення не було.
Таким чином, суд доходить висновку, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.
Таким чином, посилання позивача на визначення суми основної винагороди від початкової вартості предметів іпотеки/застави, яка була визначена в рішенні Господарського суду Донецької області по справі №905/2864/15 на підставі висновків судової експертизи та є ринковою вартістю відповідних предметів іпотеки/застави та становить 173200 252,21 грн., є необґрунтованими, оскільки початкова вартість не є остаточною вартістю, за якою відбудеться реалізація майна.
Суд звертає увагу, що на виконанні знаходився наказ саме щодо звернення стягнення на предмет іпотеки/застави.
Суд також критично ставиться до посилань відповідача на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 05.06.2019 року у справі № 235/4897/14-ц, у зв`язку з тим, що зазначена постанова стосується інших правовідносин, а саме: оскаржувалася постанова про відкриття виконавчого провадження, яка не містила підпису державного виконавця та відповідно не створює для боржника юридичних наслідків.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 та 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За таких обставин, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» до приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни від 29.04.2020 року про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «АВК» м. Дніпро» основної винагороди в сумі 134 375 695,22 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 08.07.2020 року.

Суддя І.О. Лозицька