Справа № 440/2851/20
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/2851/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Ясиновського І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Міністерство юстиції України, про визнання протиправним та скасування протоколу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

04 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, відповідно до якої просить:

- визнати протиправним та скасувати протокол №2-20 засідання комісії Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 21.02.2020;

- зобов`язати Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_2 ;

- стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 57000 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на протиправність вказаного рішення, у зв`язку з неналежними застосуванням норм та оцінки обставин, що призвели до відмови виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_2 . У зв`язку з неправомірним рішенням відповідача їй та її дітям завдано моральну шкоду у вказаному вище розмірі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та провадження у справі відкрито. Вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

30 червня 2020 року до суду надійшов відзив по позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи про відсутність підстав для виплати позивачеві одноразової грошової допомоги, оскільки її чоловіку з моменту повторного прийняття на службу і до його смерті не було присвоєно спеціальне звання, він не являвся особою рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України. Відтак, соціальний захист поліцейських, що передбачений Законом України "Про Національну поліції", на нього та, як наслідок, на позивача не поширюється. Зважаючи на викладене, моральна шкода позивачу не заподіювалась, а вимога про її відшкодування - задоволенню не підлягає /а.с. 69-75/. Окремо зазначено про перейменування відповідача на Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Вказані відомості в частині зазначення найменування Північно-Східне міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції судом враховується, у зв`язку з чим в межах даного провадження зазначається як належне відповідачеві - Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Ухвалою суду від 02 липня 2020 року залучено до участі у справі № 440/2851/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування протоколу, зобов`язання вчинити певні дії - третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Міністерство юстиції України.

07 липня 2020 року на електронну пошту суду надійшли пояснення, відповідно до яких представник відповідача, підтримуючи раніше викладену позицію, надав пояснення стосовно віднесення померлого чоловіка позивача до вільнонайманих працівників.

За приписами пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Відповідно до частини другої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

При цьому, як визначено частиною другою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною третьою статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

З урахуванням наведеної норми процесуального закону, подана представником позивача 08.07.2020 відповідь на відзив не є заявою по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_2 відповідно до Наказу Державної установи "Машівська виправна колонія (№9)" від 02.05.2018 № 51/ОС-18 прийнятий на службу та призначений на посаду чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки ДУ «Машівська виправна колонія (№9)» з 03.05.2018 /а.с. 91/.

15.05.2018 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15.05.2018 серії НОМЕР_1 , копія якого долучена до матеріалів справи.

Зважаючи на перебування ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_3 (що після наступного шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4 ), його дружина від свого імені та в інтересах своїх дітей звернулась 27.01.2020 до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з заявами (рапортами) про виплату ОГД у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності /а.с. 80-82/.

За результатами розгляду таких звернень, складено протокол №2-20 засідання комісії Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України від 21.02.2020, відповідно до якого відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) /а.с. 27-28/.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі смерті поліцейського, що настала під час проходження ним служби в поліції.

За приписами статті 98 Закону України "Про Національну поліцію" у випадках, зазначених у пунктах 1, 2 частини першої статті 97 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) поліцейського.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) поліцейського визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Якщо одна із зазначених осіб відмовляється від отримання одноразової грошової допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 99 Закону України "Про Національну поліцію" розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату: смерті поліцейського (пункт 2) - 250 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Згідно з ч. 6 ст. 100 Закону України "Про Національну поліцію" особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, визначеної цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення в них такого права.

Надаючи оцінку посиланням відповідача, що дія вказаних вище положень не поширюється на спірні правовідносини, оскільки ОСОБА_2 з моменту повторного прийняття на службу і до його смерті не було присвоєно спеціальне звання, він не являвся особою рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.

ОСОБА_2 проходив службу в Державній кримінально- виконавчій службі України з 01.08.1993 по 21.10.2016.

За цей період служби в порядку черговості йому присвоювались спеціальні звання осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, у тому числі 03.02.2016 - підполковник внутрішньої служби, що підтверджується копією послужного списку /а.с. 98-103/. Доказів на підтвердження позбавлення його раніше присвоєного звання доказів надано не було.

Підполковник внутрішньої служби ОСОБА_2 звільнений зі служби 21.10.2016 відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Повторно прийнятий на службу та призначений на посаду чергового помічника начальника установи ДУ «Машівська виправна колонія (№9)» з 03.05.2018.

Згідно штату установи, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 13.06.2017 року № 2284/к, посада черговий помічник начальника установи відділу нагляду і безпеки є атестованою посадою (посадою особи рядового і начальницького складу), тобто, призначеній на цю посаду особі присвоюється спеціальне звання рядового і начальницького складу у відповідності із Порядком присвоєння спеціальних звань особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.11.2016 № 3301/5 та зареєстрованого Міністерстві юстиції України

Викладене, підтверджується самим відповідачем та витягом зі штату доданим по матеріалів справи.

Так, відповідно до пункту 12 Порядку присвоєння спеціальних звань особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та позбавлення спеціальних звань, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.11.2016 № 3301/5, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2016 р. за № 1511/29641 особам, які раніше проходили службу в Збройних Силах України, інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, правоохоронних органах, особовому складу яких відповідно до законодавства присвоюються військові чи спеціальні звання і приймаються на службу в ДКВС України, присвоюються спеціальні звання, відповідні тим, які вони мали за попереднім місцем проходження служби в порядку переатестування.

Виходячи з викладеного, відповідачем помилково розцінюється направлення подання про присвоєння спеціального звання стосовно ОСОБА_2 від 03.05.2018, як таке, що присвоюється вперше, оскільки останнє містить відомості про вже наявне у нього звання підполковника внутрішньої служби. Крім того, по тексту такого подання зазначено, що за період служби в Державній кримінально-виконавчій службі ОСОБА_2 характеризується позитивно, як сумлінний працівник, що підтверджує факт визначення його таким, що проходить службу за посадою особи рядового і начальницького складу.

Більш того, посилання відповідача на пункту 20 того ж Порядку, відповідно до якого наказ про присвоєння спеціальних звань особам рядового і начальницького складу ДКВС України видається один раз на місяць в останній робочий день місяця, не може слугувати підставою для обмеження у праві спадкоємців особи, яка перебувала на посаді і проходила службу в органах ДКВС України в отримані одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю такої особи.

Суд окремо звертає увагу, що відповідачем не заперечується факт проходження ОСОБА_2 служби на посаді чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки державної установи Машівська виправна колонія №9 з 03 травня 2018 по 15 травня 2018 року. В той час, як посилання на пункт 20 Порядку, відповідно до якого наказ про присвоєння спеціальних звань особам рядового і начальницького складу ДКВС України видається один раз на місяць в останній робочий день місяця, жодним чином не спростовує несення ним служби протягом такого місяця, зокрема з 03.05.2018 по 15.05.2018, незважаючи на його відсутність на службі, зокрема у зв`язку із смертю, в останній робочий день відповідного місяця.

Як встановлено судом із довідку про трудову діяльність та послужного списку ОСОБА_2 та не заперечується відповідачем, у період з січня 2000 року по травень 2018 року ОСОБА_2 проходив службу в органах ДКВС України, наказом №26/ос-16 від 03.02.2016 року ОСОБА_2 було присвоєно спеціальне звання підполковник внутрішньої служби.

Тобто, ще до повторного прийняття ОСОБА_2 на службу до органів ДКВС України в травні 2018 року у нього було спеціальне звання - підполковник внутрішньої служби.

Виходячи із вимог пункту 12 Порядку, з 03 травня 2018 року йому не могли відмовити у присвоєні спеціального звання нижчого, ніж підполковник внутрішньої служби.

Твердження відповідача, що ОСОБА_2 в період з 03 травня 2018 року по 15 травня 2018 року був вільнонайманим працівником є надуманим та необґрунтованим. Жодних доказів на підтвердження вказаного твердження відповідачем до матеріалів справи не надано, як не зазначено норм чинного законодавства, які б передбачали вказану категорію персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до частини 1, 2 статті 14 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" (надалі також - Закон) до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Відповідно до наданого відповідачем та залученого до матеріалів справи судом Додатку 2 до наказу Міністерства юстиції України від 13.06.2017 №2284/к "Про затвердження структури та штату державної установи "Машівська виправна колонія №9" до складу відділу нагляду і безпеки входить посада: черговий помічник начальника установи. Граничне спеціальне звання (категорія персоналу) відповідної посади - капітан внутрішньої служби. З урахуванням пункту 12 Порядку та з урахуванням того, що ОСОБА_5 у 2016 році під час проходження служби в органах ДКВС України було присвоєно спеціальне звання підполковник внутрішньої служби, під час прийняття на службу в травні 2018 році він не міг мати нижчого звання, ніж підполковник внутрішньої служби.

Відповідно до пункту 4) частини 6 статті 14 Закону особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюються такі спеціальні звання, зокрема - старшого начальницького складу - підполковник внутрішньої служби.

Звання підполковник внутрішньої служби у Сліпець ОСОБА_6 .О. було присвоєно ще у 2016 році.

Крім того, суд звертає увагу, що сам відповідач у поданні на присвоєння спеціального звання ОСОБА_2 від 03 травня 2018 року вказує про проходження ОСОБА_2 саме служби, а не перебування у статусі "вільнонайманого працівника".

Також, варто наголосити, що поширення соціального захисту, визначеного Законом України "Про Національну поліцію" законодавець не пов`язує з присвоєння тієї чи іншої категорії звання, а з посадою рядового та начальницького складу, яку станом на момент смерті ОСОБА_2 і займав.

Суд наголошує, що приймаючи до розгляду заяви (рапорти) про виплату ОГД у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності, подані позивачем та в інтересах її дітей відповідач у складі комісії Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України фактично визнав їх такими, що підлягають вирішенню таким суб`єктом владних повноважень.

Механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - ОГД) у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейських центрального органу управління поліції, територіальних органів поліції, міжрегіональних територіальних органів Національної поліції, установ та організацій, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи поліції), поліцейських в т. ч. слухачів та курсантів вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - навчальних закладів), поліцейських, відряджених до інших органів державної влади, установ, організацій (далі - інших органів) визначають Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4 (далі - Порядок та умови №4).

Пунктом 4 розділу І Порядку та умов №4 визначено випадки, за яких призначається ОГД у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського, зокрема, під час проходження поліцейським служби (пункт 2 частини першої статті 97 Закону) - випадок, який не пов`язаний із безпосереднім виконанням службових обов`язків, зазначених у підпунктах 1, 2 цього пункту.

Водночас, стаття 101 Закону України "Про Національну поліцію" визначає, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком:

а) учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням;

б) учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом);

г) подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги.

Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Відомостей та доказів на підтвердження виявлення перелічених підстав для не здійснення виплати суду надано не було.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача визнати протиправним та скасувати протокол №2-20 засідання комісії Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 21.02.2020.

При цьому, надаючи оцінку вимозі ОСОБА_1 зобов`язати Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 3 розділу IV Порядку №4, рішення про призначення виплати одноразової грошової допомоги приймається керівником органу поліції або навчального закладу, у якому проходив (проходить) службу поліцейський, у п`ятнадцятиденний строк з дня затвердження висновку, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням заявника із зазначенням підстав такої відмови.

Розрахунок потреби в коштах для виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається органами поліції до фінансового підрозділу центрального органу управління поліції, навчальними закладами до фінансового підрозділу Міністерства внутрішніх справ за встановленою формою.

Отже, розрахунок потреби в коштах для виплати одноразової грошової допомоги складається та надсилається після видання наказу про виплату одноразової грошової допомоги у п`ятнадцятиденний строк з дня затвердження висновку.

Відтак вказана вище вимога є передчасною, оскільки відповідачем не було прийнято рішення про призначення виплати одноразової грошової допомоги.

При цьому, суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень.

Зокрема, згідно з пунктами 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04, у якому проаналізовано поняття "належне урядування".

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), п. 38) (http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-107088).

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що у випадку, коли законодавством передбачена певна процедура (порядок) прийняття рішень, розгляду питань і вчинення дій суб`єктом владних повноважень, то така процедура повинна будь-що бути дотримана цим суб`єктом.

При вирішенні справи по суті суд, відповідно до ст. 245 КАС України, може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, вийшовши за межі позовних вимог зобов`язати відповідача прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_2 з урахуванням висновків суду.

Надаючи оцінку вимозі щодо відшкодування моральної шкоди, судом враховано наступне.

За правилами частини другої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.

Згідно із частиною п`ятою статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, вимоги про відшкодування шкоди можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства, якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Водночас позивач не наводить аргументів, які саме конкретні рішення, дії чи бездіяльність відповідача як суб`єкта владних повноважень, який реалізував публічно-владні управлінські функції (повноваження) у публічних правовідносинах, що виникли між ним та відповідачем, безпосередньо порушили його суб`єктивне право й призвели до завдання їй матеріальної та моральної шкоди.

Зокрема, позивач не навів жодних даних про реальний розмір понесених ним матеріальних втрат з посиланням на належні, достатні, допустимі та достовірні докази, як і не вказано, у чому такі втрати полягають (збитки, втрата заробітку, упущена вигода тощо).

Відтак суд приходить до висновку про відсутність обґрунтування у позові ОСОБА_1 суми заявлених нею матеріальних і моральних втрат і наведення, з якими конкретними діями, рішенням чи бездіяльністю відповідача вони пов`язані та який між ними причинно-наслідковий зв`язок.

Як наслідок, така вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на задоволення однієї з трьох вимог позивача, стягненню на користь ОСОБА_1 підлягають судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 280,27 грн (840,80 грн /3).

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що 25.05.2020 між гр. ОСОБА_1 (клієнт) та Адвокатське об`єднання "Партнери" укладено договір про надання професійної правничої допомоги, за умовами якого розмір гонорару становить 5000 грн /а.с. 33-35/.

До матеріалів справи додано ордер, детальний опис робіт від 04.06.2020 /а.с. 8/, рахунок-фактуру №25/05 від 25.05.2020 /а.с. 36/, меморіальний ордер на підтвердження сплати такого гонорару /а.с. 37/.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд зауважує, що дана справа відноситься до справ не значної складності. Отже, даний спір не потребував значних затрат часу, а підготовка цієї справи до розгляду у суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи для адвоката.

До того ж, попередні консультацій, попереднє вивчення матеріалів та законодавства, зустріч з клієнтом в офісі, на які за розрахунком адвоката витрачено загалом шість годин, входять до етапу підготовки позовної заяви до суду та, зважаючи на відсутність у позивача на момент звернення до суду значної кількості доказів у цій справі, не могли зайняти таку кількість часу. Також суд враховує, що підготовка позовної заяви та доказів в її в обґрунтування знайшли своє підтвердження лише в частині, оскільки судом відмовлено в частині позовних вимог.

Вказані вище обставини свідчать про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, а тому суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у цьому випадку має бути зменшений, з урахуванням часткового задоволення вимог, до 1500 грн.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції вул. Нетіченська,14, м. Харків, 61010, ідентифікаційний код 40867285), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Міністерство юстиції України (вул. Городецького,13, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622) про визнання протиправним та скасування протоколу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати протокол №2-20 засідання комісії Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 21.02.2020.

Зобов`язати Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції прийняти рішення щодо призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_2 з урахуванням висновків суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції вул. Нетіченська,14, м. Харків, 61010, ідентифікаційний код 40867285) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 280,27 грн (двісті вісімдесят гривень двадцять сім копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн (одна тисяча п`ятсот гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням положень пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.Г.Ясиновський