Справа № 280/6432/19
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2020-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

30 квітня 2020 року м. Дніпросправа № 280/6432/19

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),
суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника Кучеренка Д.С. на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року
у адміністративній справі № 280/6432/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника та про зобов`язання відповідача призначити пенсію у зв`язку з втратою годувальника з 24.10.2019 року згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також про стягнення з Державної казначейської служби України на користь позивача 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок протиправних дій Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку, і сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви до суду.
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено до апеляційно інстанції позивачем в особі її представника Кучеренка Д.С. з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до ухвалення у справі незаконного та необгрунтованого рішення, яке просить скасувати та прийняти інше рішення про задоволення вимог позивача у повному обсязі.
Мотивуючи неправильне застосування норм матеріального права, апелянт вказує на безпідставне не врахування судом першої інстанції положень п.16 Прикінцевих положень Закону № 1058, відповідно до яких, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. Проте, відмовиляю позивачу у задоволенні позовних вимог у цій справі, суд першої інстанції зазначив, що питання призначення пенсії по втраті годувальника визначено статтями 36-38 Закону № 1058, вважаючи, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» в частині визначення права особи на пенсію у зв`язку з втратою годувальника не застосовуються, оскільки Закон України «Про пенсійне забезпечення» втратив чинність у зв`язку із набранням чинності з 01 січня 2004 року Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», посилаючись у той же час на абз.2 п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
В апеляційній скарзі представник апелянта вказує на те, що рішення суду першої інстанції у цій справі ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, а саме: 1) неправильному тлумаченні Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та 2) незастосуванні до спірних відносин Закону України «Про пенсійне забезпечення», який підлягав застосуванню. А саме, неправильне тлумачення судом першої інстанції абзацу 2 пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який на думку суду свідчить про те, що на даний час положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються виключно в частині визначення права на пенсію за вислугу років, що є неправильним, оскільки згідно із ч.1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника, але положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такого виду пенсійних виплат як пенсія за вислугу років, тому в абз.2 п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» цього закону міститься відсильна норма до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» що застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років, що з огляду на приписи ч.І ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» свідчить про те, що законодавство України про пенсійне забезпечення складається не тільки із Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але із законів про пенсійне забезпечення, а також інших законів, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні, до яких безпосередньо належить і Закон України «Про пенсійне забезпечення».
На обґрунтування можливості та необхідності застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про пенсійне забезпечення», апелянт зазначає, що згідно із офіційною інформацією, що міститься на офіційному веб-порталі Верховної Ради України: Закон України «Про пенсійне забезпечення» введений в дію з 01 січня 1992 року є чинним, а у період з 2005 року по 2018 рік Верховною Радою України до Закону України «Про пенсійне забезпечення» вносилися зміни відповідними Законами України. Крім того, Конституційний Суд України Рішенням № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року у справі № 1-5/2018(746/15) визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) статтю 13, частину другу статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ. Зміни до п.«б» ч.3 ст.37 і ч.1 ст.47 Закону України «Про пенсійне забезпечення» були внесені Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VІ вже після набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що також свідчить про чинність вказаних норм Закону України «Про пенсійне забезпечення» стосовно пенсій в разі втрати годувальника і після набрання чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також про взаємозв`язок цих двох законів між собою.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд за їх участю.
З урахуванням частини другої статті 12 КАС України, а також беручи до уваги, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають проведення судового засідання з викликом сторін, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами
Обговоривши доводи апеляційно скарги та перевіривши за матеріалами справи повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Запорізькій області (Хортицьке відділення) та отримує пенсію за віком, призначену їй відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Звернення позивача до ГУ ПФУ в Запорізькій області 24.10.2019 р. з заявою про призначення їй пенсії по втраті годувальника (а.с.14) - було обумовлено тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_2 , який за життя отримував пенсію за вислугу років, призначену йому з 28.11.1986 року як працівнику льотного складу цивільної авіації відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка також перераховувалася чоловіку при його житті починаючи з 01.01.1992 р. відповідно до вимог ст.53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку зі змінами, внесеними Законом України від 17.11.1999 р № 1222-ХІV «Про внесення змін до деяких законів України».
На вказане звернення до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника відповідно до ч.1 ст.44 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 30 відсотків від заробітку годувальника, позивач отримала лист за підписом начальника Хортицького відділу обслуговування громадян м.Запоріжжя (сервісного центру) від 10.10.2019 р. № 31/V-4, яким позивачу було роз`яснено, що положення Закону України від 17.11.1999 р № 1222-ХІV «Про внесення змін до деяких законів України» поширюються лише на осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації, а сама позивач має право отримати пенсії по втраті годувальника тільки за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-ІV). Разом з вказаним листом від 10.10.2019 р. № 31/V-4, позивачу було направлено копії документів із матеріалів пенсійної справи її чоловіка ОСОБА_2 (протоколу про призначення пенсії від 15.01.1986 № 478; розпорядження про перерахунок пенсії з 01.03.2018; довідки про нальоту годин по рокам від 26.11.1986 № 1087; виписки з льотної книжки від 28.11.196 № 419; довідки військового комісаріату від 28.11.198 № 3/192; довідки про заробіток від 26.11.1986 № 50; довідки про заробіток від 12.12.2003 № 112), а також роз`яснено про право оскаржити дану відповідь згідно з Законом «Про звернення громадян» (а.с.5).
Крім того, позивач також отримала лист № 44/І-4 від 06.11.2019 р. за підписом начальника Хортицького відділу обслуговування громадян м.Запоріжжя (сервісного центру), яким з посиланням на положення Закону «Про звернення громадян» і цитуванням положень ст.36 Закону № 1058-ІV, позивач повідомлялася про перерахунок пенсії її померлому чоловіку за матеріалами пенсійної справи відповідно до вимог ст.43 Закону № 1058-ІV, яким збережена правонаступність положень Закону «Про пенсійне забезпечення»; і роз`яснювалося про порядок призначення пенсії за вислугу років за Законом «Про пенсійне забезпечення» та про право позивача на перерахунок пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника тільки за нормами Закону № 1058-ІV. Одночасно, позивача було повідомлено про те, що розмір пенсійної виплати по втраті годувальника за попереднім розрахунком складатиме 1564 грн., замість 1774,47 грн., який вона отримує на теперішній час, тому проводити перерахунок пенсії по втраті годувальника недоцільно (а.с.17).
11.11.2019 р. позивачем було подано скаргу на ім`я начальника ГУ ПФУ в Запорізькій області з описом обставин її звернення з заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника і отримання у відповідь відписки, та вимогою про розгляд її заяви від 24.10.2019 р. про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника і прийняття рішення про призначення вказаної пенсії (а.с.18-19).
Однак, у відповідь на зазначену у попередньому абзаці скаргу позивача, остання знову отримала лист від 27.11.2019 № 2701/І-9, який було складено з посиланням на Закон «Про звернення громадян» за підписом першого заступника начальника Головного Управління (а.с.21). Зазначеним листом окрім роз`яснень позивачу положень ст.53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788), Закону № 1222-ХІV і ст.36 та ст.37 Закону 1058-ІV, додатково повідомлялося, що за інформацією Хортицького відділу обслуговування громадян (сервісного центру) переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника не доцільне, оскільки розмір пенсії складатиме 1564,00 грн., і розмір пенсії розрахований вірно та в подальшому буде змінюватися відповідно до змін законодавства. Окрім цього, позивач додатково повідомлялася про те, що для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, вона повинна разом з пакетом документів також подати заяву встановленого постановою Правління ПФУ № 22-1 зразка, а не в рамках звернення за Законом «Про звернення громадян».
Судом першої інстанції у цій справі є беззаперечно встановленим факт перебування позивача на утриманні її чоловіка - ОСОБА_2 , який до смерті отримував призначену як працівнику льотного складу цивільної авіації відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсію за вислугою років. Оскільки значений факт, також як і право позивача на призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника - не є спірними та не заперечуються відповідачем, судова колегія не вважає за необхідне детально обговорювати ці питання під час розгляду апеляційної скарги позивача у цій справі.
Предметом спору у цій справі є право ОСОБА_1 на призначення іншого виду пенсії ніж вона отримує, а саме, у зв`язку з втратою годувальника, яку позивач вважає слід обчислювати з призначеної її померлому чоловіку з 28.11.1986 року як працівнику льотного складу цивільної авіації відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років, яка перераховувалася чоловіку при його житті з 01.01.1992 р. відповідно до вимог ст.53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку зі змінами, внесеними Законом України від 17.11.1999 р № 1222-ХІV «Про внесення змін до деяких законів України».
Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що в рамках даної справи не є спірним факт перебування позивача на утриманні чоловіка - ОСОБА_2 , який до смерті отримував призначену йому як працівнику льотного складу цивільної авіації відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсію за вислугою років.
Обговорюючи вимоги позивача у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що з 01.01.2004 набув чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно, суд першої інстанції зазначив, що із набуттям з 01.01.2004 чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» призначення пенсій, зокрема пенсій по втраті годувальника, здійснюється у відповідності саме до положень Закону №1058, що узгоджується з положеннями пункту 16 Прикінцевих положень Закону №1058, відповідно до яких, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону, а положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються лише в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
При цьому, спираючись на положення ст.1, ч.1 ст.5, п.1 ч.1 ст.8, ч.1 ст.9 Закону №1058, суд першої інстанції дійшов висновку, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» не застосуються до спірних правовідносин, а питання призначення пенсії по втраті годувальника визначено статтями 36-38 Закону №1058.
На підтвердження наведених висновків, суд першої інстанції процитував зміст ч.1 ст.37 Закону №1058 якою визначено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.
Виходячи вказаної норми Закону №1058, суд першої інстанції підтверджуючи правомірність відмови пенсійного органу в переведенні позивача з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника зазначив, що базовою величиною для визначення розміру пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі правових норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є саме розмір пенсії за віком померлого годувальника, яку, як встановлено судом, чоловік позивачки не отримував, а внаслідок призначення ОСОБА_1 вказаного виду пенсії відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», 50 відсотків такої пенсії становитиме 1564 гривні і це є меншим за розмір пенсії, яку вже отримує позивач (1774,47 грн.).
При цьому, суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що відповідно до приписів п.4 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV визначено, що у разі якщо внаслідок перерахунку пенсії за нормами цього Закону її розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі. У той же час, суд зазначив, що позивач вже отримує пенсію відповідно до Закону №1058-ІV і переведення її на інший передбачений цим же Законом вид пенсії з одночасною зміною її розміру, за своєю суттю є перерахунком пенсійної виплати внаслідок якого її розмір зміниться у бік зменшення, тому прийняття суб`єктом владних повноважень рішень або вчинення ним дій, які б звужували зміст та обсяг існуючих соціальних гарантій що є неприпустимим і виключає можливість.
Судова колегія не може погодитися з вищенаведеними висновками суду першої інстанції та їх обґрунтуванням, навіть виходячи з положень ч.1 ст.9 Закону № 1058, в якій законодавець визначив види пенсійних виплат: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника, та з огляду на положення ч.1 ст.10 цього Закону, в якій законодавець зазначив, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Тобто, позивач у цій справі має право вибору одного з виду пенсій: «пенсії за віком» (яку вона отримує), або «пенсію у зв`язку з втратою годувальника» після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловіка ОСОБА_2 , який за життя отримував пенсію за вислугу років, призначену йому з 28.11.1986 року як працівнику льотного складу цивільної авіації відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка також перераховувалася чоловіку при його житті з 01.01.1992 р. відповідно до вимог ст.53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку зі змінами, внесеними Законом України від 17.11.1999 р № 1222-ХІV «Про внесення змін до деяких законів України».
Дійсно, саме розділом V Закону № 1058-IV на теперішній час визначено умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника (стаття 36), розмір такої пенсії (стаття 37), період, на який вона призначається, зміна розміру (стаття 38), призначення однієї пенсії у зв`язку з втратою годувальника на всіх членів сім`ї, виділення частки пенсії (стаття 39).
Разом з тим, слід звернути увагу на те, що відповідно до частини першої статті 37 Закону № 1058 пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї призначається в розмірі 50 % пенсії за віком померлого годувальника. Тобто, передбачено розрахунок пенсії у зв`язку з втратою годувальника здійснювати з пенсії за віком, яку померлий чоловік позивача в дійсності не отримував на день смерті.
Як встановлено за матеріалами адміністративної справи та не спростовується відповідачем по справі, померлий чоловік позивача отримував пенсію за вислугу років, призначену йому з 28.11.1986 року як працівнику льотного складу цивільної авіації відповідно до положень ст.51 ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та перераховану при його житті з 01.01.1992 р. відповідно до вимог ст.53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку зі змінами, внесеними Законом України від 17.11.1999 р № 1222-ХІV «Про внесення змін до деяких законів України».
У даному спірному випадку судова колегія наголошує на тому, що померлому чоловіку позивача пенсія за віком ніколи не призналася, а тому відповідач намагаючись переконати позивача про наявність у неї лише права на перерахунок пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника за нормами Закону № 1058-ІV тільки шляхом здійснення розрахунку пенсії за віком померлого годувальника (чоловіка) на підставі правових норм Закону №1058, та про те, що розмір такої пенсії становитиме 1564 гривні і це є меншим за розмір пенсії, яку вже отримує позивач (1774,47 грн.) є безпідставними та свідчать про навмисну перешкоду в реалізації конституційного права позивача на пенсійне забезпечення за обраним нею видом пенсії у зв`язку з втратою годувальника, тобто, її померлого чоловіка, який на час смерті отримував пенсію за вислугу років, призначену йому з 28.11.1986 року як працівнику льотного складу цивільної авіації відповідно до положень ст.51 ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та якому при житті не обчислювалася і не виплачувалася пенсія за віком, відповідно такої пенсії померлий чоловік позивача ніколи не отримував.
Виходячи з системного аналізу чинного на теперішній час пенсійного законодавства (Законів № 1788-ХІІ і № 1058-ІV), судова колегія вважає за можливе стверджувати, що пенсія за віком та пенсійне забезпечення за вислугу років мають однакову правову природу, оскільки за загальновизнаним правилом «пенсією» вважається регулярна щомісячна грошова виплата, яка призначається у встановленому державою порядку як захід матеріального забезпечення у зв`язку з настанням певної обставини: досягнення пенсійного віку, за вислугу років, інвалідності, смерті годувальника.
Виходячи з правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що у пенсійного органу відсутні правові підстави для відмови позивачу у призначенні їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника, а з огляду на те, що жодний нормативний акт, в тому числі і Закон № 1058-IV не містять в собі норм, які б надавали право відповідачу здійснювати обчислення чи перерахунок пенсії після смерті будь-якої особи, або право на розрахунок розміру пенсії за віком померлому, на отримання якої останній не мав права за життя, судова колегія визнає позицію відповідача по справі і суду першої інстанції стосовно можливості отримання позивачем пенсії у зв`язку з втратою годувальника тільки внаслідок розрахунку пенсії за віком померлого годувальника безпідставною та протиправною.
В даному спірному випадку, з урахуванням приписів абзацу першого пункту 16 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, який прийнятий пізніше Закону № 1788-XII та яким чітко встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону, судова колегія вважає за необхідне наголосити на тому, що пенсії у зв`язку з втратою годувальника призначаються із пенсії годувальника, тобто в залежності від того доходу (пенсії), який мав годувальник на час настання смерті, про що Верховний Суд чітко зазначив у справі №636/2100/16-а (адміністративне провадження №К/9901/21612/18), вказуючи на те, що пенсії у зв`язку з втратою годувальника призначаються із заробітку годувальника або із пенсії годувальника, тобто в залежності від того доходу, який мав годувальник на час настання смерті (заробітну плату чи пенсію).
У чинному законодавстві передбачено призначення пенсії у зв`язку зі втратою годувальника за документами пенсійної справи померлого годувальника, тому беззаперечним є факт того, що позивач можете скористатись своїм правом на обчислення пенсії у зв`язку зі втратою годувальника за матеріалами пенсійної справи померлого чоловіка, а пенсійний орган в свою чергу, при обчисленні позивачу пенсії по втраті годувальника зобов`язаний брати до уваги пільговий стаж льотчика по Закону України № 1788-XII "Про пенсійне забеспечення", та визначати пенсію по втраті годувальника позивачу виходячи з розміру пенсії померлого годувальника, яку він отримував на день смерті з огляду на положенняч. 1 ст. 74 Закону України "Про пенсійне забезпечення", якою чітко визначено, що сім`ям пенсіонерів пенсії в разі втрати годувальника обчислюються з того ж заробітку, з якого обчислювалась пенсія годувальника, що узгоджується з приписами абзацу першого пункту 16 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Так, нормами статті 6 КАС України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справах "Стек та інші проти Сполученого Королівства", "Пічкур проти України" Європейський Суд з прав людини зазначив, якщо у державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 Конвенції щодо заборони дискримінації. Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. У практиці ЄСПЛ напрацьовані також три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме чи є такий захід законним; чи переслідує втручання в право власності "суспільний інтерес"; чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям. За оцінкою ЄСПЛ не буде вважатись пропорційним втручання, яке становить "особистий та надмірний тягар" для особи.
Враховуючи викладене, колегія суддів частково погоджуючись з доводами апеляційної скарги позивача, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції у цій справі з підстав правильного встановлення фактичних обставини спірних правовідносин у цій справі та помилкового застосування до цих відносин норм матеріального права, що призвело ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення по суті спору.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції у цій справі, судова колегія вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 частково, та виходячи за межі заявлених у цій справі вимог позивача, з метою захисту порушених прав обрати спосіб захисту шляхом визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області і зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а також стягнути з вказаного відповідача кошти на відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю пенсійного органу.
Необхідність обрання іншого, ніж визначено позивачем у цій справі, способу захисту порушених прав, судова колегія пояснює тим, що направлені пенсійним органом у відповідь на подану позивачем 24.10.2019 р. заяву про призначення пенсії по втраті годувальника: листи Хортицького відділу обслуговування громадян м.Запоріжжя (сервісного центру) від 10.10.2019 р. № 31/V-4 і від 06.11.2019 р. № 44/І-4 та лист Головного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 27.11.2019 № 2701/І-9 були оформлені з посиланням на Закон України «Про звернення громадян», у зв`язку з чим не можуть бути розцінені як рішення про відмову в призначені пенсії в розумінні Закону № 1058-ІV та № 1788, яке пенсійний орган повинен був прийняти внаслідок звернення ОСОБА_1 , оскільки остання не просила надати їй роз`яснення з приводу порядку призначення пенсії чи її розміру, а чітко та зрозуміло виклала свою вимогу про призначення їй пенсії по втраті годувальника, надавши копії документів із матеріалів пенсійної справи її чоловіка ОСОБА_2 (протоколу про призначення пенсії від 15.01.1986 № 478; розпорядження про перерахунок пенсії з 01.03.2018; довідки про нальоту годин по рокам від 26.11.1986 № 1087; виписки з льотної книжки від 28.11.196 № 419; довідки військового комісаріату від 28.11.198 № 3/192; довідки про заробіток від 26.11.1986 № 50; довідки про заробіток від 12.12.2003 № 112). Відповідно, вказані дії пенсійного органо вочевидь свідчать про те, що відповідач навмисно ухилився від виконання покладених на нього повноважень по призначенню пенсії за заявою особи, що слід розцінювати як прояв бездіяльності, тому у даному спірному випадку протиправними слід визнавати не дії суб`єкта владних повноважень, а його бездіяльність.
Відповідно до статті 45 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. Днем звернення за переведенням з одного виду пенсії на інший вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами. Якщо заява пересилається поштою, днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.
Для переведення з одного виду пенсії на інший, пенсіонер додає до заяви відповідний пакет документів, визначений п.2.1.Порядку подання та оформлення документів для перерахунку пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в залежності від обраного виду пенсії, а оформлення пенсіонером заяви не по формі зразка у додатку 2 вказаного Порядку, судова колегія в даному випадку не може розцінювати як провину позивача та як підставу для відмови у задоволенні її вимоги про переведення з одного виду пенсії на інший, оскільки такою формою заяви особу, що звертається, зобов`язаний був забезпечити пенсійний орган.
Не пізніше 10 днів після отримання заяви з усіма необхідними для переходу на інший вид пенсії документами орган, що призначає пенсію, повинен був розглянути подані документи та ухвалити рішення про переведення на інший вид пенсії. При цьому, законодавець передбачаючи можливість зменшення розміру пенсії внаслідок переведення за вимогою пенсіонера з одного виду на іншій вид пенсії, чітко визначив, що у такому випадку пенсія в новому розмірі призначається з наступного місяця, тому посилання відповідача і суду першої інстанції у цьому спірному випадку на те, що пенсія позивачу на її вимогу не може бути призначена у зв`язку з тим, що за попереднім розрахунком її розмір зменшується є безпідставним та незаконним. Пенсійний орган зобов`язаний прийняти відповідне рішення за зверненням пенсіонера, а виплату нової пенсії провести не пізніше одного місяця від дня ухвалення рішення про переведення на інший вид пенсії.
Підсумовуючи вищевикладене у сукупності, судова колегія вважаючи протиправною бездіяльність пенсійного органу визнає, що пенсія позивачу у зв`язку з втратою годувальника повинна призначатися із пенсії годувальника на час настання його смерті, розмір якої згідно розпорядження № 116506 від 22.06.2018 (а.с.8) складав 13730 грн., що в свою чергу зобов`язує відповідача при обчислені пенсії ОСОБА_1 по втраті годувальника брати до уваги пільговий стаж та заробіток (з коефіцієнтами) льотчика по Закону України № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення", з яких померлому чоловіку позивача обчислювалася та перераховувалася пенсія за вислугу років, оскільки ні стаж ні заробіток ні розмір пенсії за вислу років зі смертю чоловіка зменшитися не могли. В іншому випадку, тобто, внаслідок не врахування відповідачем розміру доходу годувальника на час настання смерті, призводить до того, що сама суть права позивача на отримання пенсії по втраті годувальника втрачає суть.
Стосовно відшкодування позивачу моральної шкоди, спричиненої протиправною бездіяльністю відповідача, судова колегія зважаючи на очевидний характер протиправності бездіяльності пенсійного органу, тривалий характер порушення, дійшла висновку про безумовну наявність факту душевних переживань у позивача, а отже і заподіяння їй моральної шкоди внаслідок порушення відповідачем її прав, а також права позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю пенсійного органу та його посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Обговорюючи факт доведеності позивачем спричиненої їй моральної шкоди внаслідок бездіяльності відповідача та обґрунтування заявленої до відшкодування суми, судова колегія виходить з правової позиції Європейського суду викладеної у рішенні в справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (пункт 37 рішення, скарга № 42255/04) від 01.07.2010 ЄСПЛ де зазначено: «Суд нагадує свою незмінну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс», тому позивачу не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника розмір моральної шкоди має визначатися судом в межах справедливого розгляду конкретної справи.
У даній справі судова колегія вважає неможливим обмежуватися лише констатацією факту порушення пенсійним органом права позивача на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, тому об`єктивно оцінюючи ситуацію, як цього вимагає стаття 41 Конвенції, з урахуванням розумності, виваженості та справедливості, апеляційний суд вважає, що на відшкодування моральної шкоди позивачу необхідно присудити компенсацію, що була нею заявлена в розмірі 5000 (п`яти тисяч) гривень, а також стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати при зверненні до суду за захистом своїх порушених прав в сумі 768,40 грн.
Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року скасувати та прийняти інше рішення про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника, на яку вона має право після смерті її чоловіка ОСОБА_2 , який за життя отримував призначену з 28.11.1986 року та довічно як працівнику льотного складу цивільної авіації відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсію за вислугу років, перераховану за життя відповідно до вимог ст.53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв`язку зі змінами, внесеними Законом України від 17.11.1999 р № 1222-ХІV «Про внесення змін до деяких законів України», розмір якої згідно Розпорядження № 116506 від 22.06.2018 складав 13730 грн.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 з дати її звернення 24.10.2019 року пенсію у зв`язку з втратою годувальника, на яку вона має право після смерті її чоловіка ОСОБА_2 , розрахунок якої здійснити за документами пенсійної справи померлого годувальника ОСОБА_2 та виходячи доходу (пенсії за вислугу років), який мав чоловік позивача ОСОБА_1 на час настання смерті.
Стягнути з Головного управління Пенсійного органу України в Запорізькій області () на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень завданої їй внаслідок протиправної бездіяльності.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного органу України в Запорізькій області () на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов