Справа № 695/873/20
Суддя: Середа Л. В.
Дата ухвалення: 2020-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/873/20

номер провадження 2-а/695/50/20

02 липня 2020 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Середи Л.В.;

за участю секретаря Оніщенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в спрощеному порядку) в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти №2 1-го батальйону УПП в Житомирській області Оваденка Андрія Петровича про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення від 11.04.2020 року серії ЕАК № 2371911, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до поліцейського роти №2 батальйону УПП в Житомирській області Оваденка Андрія Петровича про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення від 11.04.2020 року серії ЕАК № 2371911.

Позивач просить суд скасувати постанову поліцейського роти №2, 1-го батальйону УПП в Житомирській області Оваденка Андрія Петровича, серії ЕАК № 2371911, від 11.04.2020 року про накладення адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 з підстав її неправомірності та відсутності складу порушення, а справу закрити.

Свої вимоги, позивач обґрунтовує тим, що 11.04.2020 року він керував вантажним автомобілем MAN TGS 18.400, д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2 та був зупинений відповідачем на 238 км. автодороги Київ Чоп, який повідомив позивача про те, що ним було порушено вимоги п.п. 22.5 ПДР, а саме він перевозив великогабаритний вантаж, який перевищує дозволену ширину 2.6 м. На підставі вказаного працівником поліції була винесена оспорювана постанова, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн..

Позивач не погоджується із вказаним висновком відповідача та вказує на те, що останнім була винесена вказана постанова без належних доказів та з`ясування усіх обставин справи, зокрема порушені вимоги ст.. 245, ст.. 280 КУпАП щодо належного з`ясування усіх обставин справи, встановлення вини особи у вчиненні правопорушення, та встановлення обставин, які пом`якшують чи обтяжують відповідальність, не враховано вимоги ст.. 258 КУпАП щодо складення протоколу, не залучено свідків чи пойнятих, відсутні відомості яким чином відповідачем було встановлено порушення позивачем вимог п.п. 22.5 ПДР.

Також позивач наполягав на тому, що працівником поліції було порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема справа розглянута на місці працівником поліції, що на думку позивача, порушує норми чинного законодавства, а також рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 року за №1-11/2015.

Розгляд даної справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали суду від 07.05.2020 року.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги позивача заперечив та вказував на правомірність своїх дій, зокрема доказам встановлення вини позивача у порушенні Правил дорожнього руху являється винесена у встановленому законом порядку постанова по справі про адміністративне правопорушення, та пояснення самого позивача, які знайшли своє підтвердження і в адміністративному позові та відеофіксація події на нагрудну відеокамеру поліцейського, що в розумінні ст. 251 КУпАП є належними та допустимими доказами по справі. Так відповідно до технічних характеристик навантажувач, який перевозив позивач має ширину 2.8 метра , а тому позивач порушив вимоги п. 22.5 ПДР. Позивачу було повідомлено про початок розгляду справи, роз`яснено статтю 268 КУпАП ст. 63 Конституції України, що стверджується доданим до відзиву відеофайлом № та спростовує доводи позивача про неналежний розгляд справи. Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував те, що правопорушення він не вчиняв або що його вина у цьому відсутня. Доводи адміністративного позову обґрунтовані виключно досиланням на формальні підстави для скасування спірної постанови, проте такі не підтверджені жодним належним і допустимим доказом. На думку відповідача, із наведеного вбачається, що постанова у справі про адміністративне правопорушення вимогам чинного законодавства відповідає, а тому позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до діючого законодавства, адміністративне стягнення накладено уповноваженою посадовою особою, а в діях позивача є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 132-1 КУпАП.

Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Судом встановлено, що поліцейським роти №2 1-го батальйону УПП в Житомирській області Оваденком Андрієм Петровичем була винесена постанова серії ЕАК № 2371911, від 11.04.2020 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП за те, що він 11.04.2020 року о 10 год. 07 хв. перевозив на напівпричепі scheuerle stbv д.н.з. НОМЕР_3 , вантаж (навантажувач Stalowa Wola L34 реєстраційний номер НОМЕР_4 ) який за своїми технічними характеристиками перевищує дозволену ширину у 2.6м. та на транспортному засобі не були ввімкнені проблискові маячки оранжевого кольору, чим порушив п. 22.5 ПДР, порушення ПДР по перевезенню небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з даним адміністративним позовом.

З огляду на викладене, між сторонами склалися правовідносини з приводу оскарження постанови суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, що також визначено п. 1.3 вказаних Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі по тексту - ПДР України).

Разом із тим суд враховує, що згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів. Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 252 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином нормами чинного законодавства чітко встановлено, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при належному з`ясуванні усіх обставин справи та наявності достатніх доказів вини такої особи. Внутрішнього переконання працівника поліції у винності такої особи не достатньо для встановлення її вини. Вина особи у вчиненні правопорушення має стверджуватись належними, достатніми доказами, які мають бути зібрані у порядку встановленому чинним законодавством.

Недотримання зазначених принципів призведе до свавілля, необґрунтованого притягнення особи до відповідальності та безпідставних накладень на неї санкцій.

Суд погоджується із доводами відповідача про небезпеку недотримання учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху, порушення яких може призвести до тяжких наслідків.

Разом із тим, неухильно дотримуючись норм чинного законодавства, в тому числі справедливого, неупередженого вирішення спорів, суд при розгляду матеріалів даної справи встановив порушення відповідачем норм чинного законодавства при винесенні оспорюваної постанови про накладення адміністративного стягнення.

Частиною 1 ст. 132-1 КУпАП визначена відповідальність за порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами.

При цьому в примітці до ст. 132-1 КУпАП вказано, що дія частини першої цієї статті не поширюється на правопорушення, пов`язані з перевищенням габаритних та/або вагових параметрів.

Відповідно до пункту 22.5 Правил дорожнього руху, за спеціальними правилами здійснюються дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах 4.35 м), за довжиною 22 м (для маршрутних транспортних засобів 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах до 46 т), навантаження на одиночну вісь 11 т (для автобусів, тролейбусів 11,5 т), здвоєні осі 16 т, строєні 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь 11 т, здвоєні осі 18 т, строєні 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 року № 30 затверджено Правила проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, пунктом 2 яких визначено, що транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великогабаритним, якщо його габарити перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у пункт і 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету . Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР України).

Пунктом 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановко Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 року № 30, передбачено, що рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - дозвіл), виданого перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.

Отже, для притягнення особи за порушення зазначених вимог ПДР України перш за все необхідно встановити факт переміщення транспортним засобом, зокрема, у даному випадку, габаритні параметри якого перевищують нормативні.

Позивач наполягає, що відповідні заміри працівником поліції не проводилися, а у самій постанові не зазначено, як саме було встановлено, що дозволена ширина вантажу в 2.6 м. була позивачем перевищена.

В даному випадку доводи відповідача про те, що габарити навантажувача, який перевозив позивач можна отримувати з різних сайтів, а його ширина становить 2.8 метра, які взяті на підставі даних цих сайтів, не можуть бути належними доказами по справі, оскільки при винесені самої постанови про адміністративне правопорушення дані цих сайтів не використовувалися, позивачу не наводилися, а самі такі дані зводяться до припущень, а не чітко встановлених обставин при винесенні постанови про адміністративне правопорушення.

Відповідно до п. 1.10 ПДР України, габаритно-ваговий контроль перевірка габаритних і вагових параметрів транспортного засобу (в тому числі механічного транспортного засобу), причепу і вантажу на предмет відповідності встановленим нормам щодо габаритів (ширина, висота від поверхні дороги, довжина транспортного засобу) та щодо, навантаження (фактична маса, осьове навантаження), яка проводиться відповідно до встановленого порядку на стаціонарних або пересувних пунктах габаритно-вагового контролю.

Пунктом 2.4.1 ПДР України передбачено, що у місці здійснення габаритно-вагового контролю на вимогу працівника пункту габаритно-вагового контролю або поліцейського водій вантажного автомобіля (в тому числі механічного транспортного засобу) повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: а) передати для перевірки документи, зазначені в підпунктах «а», «б» і «г» пункту 2.1 цих Правил; б) надати транспортний засіб та причіп (за наявності) для вагового та/або габаритного контролю відповідно до встановленої процедури.

Відповідно до п. 2.4.2 ПДР України, у разі виявлення під час здійснення габаритно-вагового контролю невідповідності фактичних вагових та/або габаритних параметрів установленим нормам і правилам рух такого транспортного засобу та/або причепу забороняється до отримання в установленому порядку дозволу на проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, про що складається відповідний акт.

Відповідно до п. 3 Порядку взаємодії Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, Міністерства внутрішніх справ України, Державного агентства автомобільних доріг України під час організації та проведення робіт із зважування та здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на автомобільних дорогах загального користування, затверджений наказом Міністерства інфраструктури України, Міністерства внутрішніх справ України від 10.10.2013 року № 1007/1207 (далі - Порядок № 1007/1207) габаритно-ваговий контроль транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів під час їх проїзду автомобільними дорогами загального користування проводиться посадовими особами Укртрансінспекції та працівниками відповідних підрозділів МВС.

Відповідно до п.п. 16, 18, 19 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль на стаціонарних пунктах включає документальний, попередній та/або точний контроль, на пересувних - документальний, точний контроль.

Великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки.

Як встановлено у справі, відповідач, притягуючи позивача до адміністративної відповідальності, зробив висновок, що позивач перевозив негабаритний вантаж за шириною більшою за 2.6 м, без відповідного дозволу на участь у дорожньому русі. Однак точні параметри вантажу відповідачем встановлені не були, оскільки відповідні заміри у порядку визначеному нормам чинного законодавства не проводилися.

Отже, факт переміщення позивачем великогабаритного вантажу в розумінні п.п. 3 п. 2 Порядку, затвердженого постановою КМ України від 27.06.2007 року № 879, відповідачем у передбачений законодавцем спосіб не встановлено та перед судом не доведено.

Додані до відзиву відеофайли з нагрудної камери працівника поліції зазначених висновків не спростовують, оскільки на них зображено лише виконання працівником поліції вимог щодо роз`яснення прав особі, яка притягується до адміністративної відповідальності та факт вручення оспорюваної постанови.

Більше того із вказаних відеофайлів вбачається, що позивач не визнавав свою вину та вказував про своє бажання оскаржити дану постанову в суді.

Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

За змістом статті 31 цього Закону поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч. 5 ст. 77 КАС України, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Єдиним доказом на який посилається відповідач, заперечуючи проти доводів позивача, є диск з відеозаписами, які зроблені з відеореєстратора, який знаходився в поліцейському автомобілі та нагрудної камери працівника поліції.

Однак з матеріалів справи вбачається та не оспорюється сторонами, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь - яку фіксацію правопорушення.

Водночас, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Отже відсутність відповідної інформації про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис є порушенням норм ч. 3 ст. 283 КУпАП.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис згідно з вимогами статті 77 КАС України не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду, зокрема постановах від 15.11.2018 року у справі №524/5536/17, від 24.01.2019 року у справі 592/5576/17, від 17.07.2019 року у справі №295/3099/17, від 13.02.2020 рокуу справі №524/9716/16-ата від 19.02.2020 року у справі №607/3394/17.

З огляду на вказане, суд відзначає, що наданий відповідачем диск із відеозаписами, про які не зазначено у постанові про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Матеріали справи, окрім оспорюваної постанови, не містять доказів вини позивача у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП, хоча, як вбачається із доданих до відзиву відеозаписів, позивач заперечував свою вину у вчиненні правопорушенні та порушенні ним правил дорожнього руху, тому працівник поліції мав би при винесенні оспорюваної постанови зазначити докази на які він посилався, при прийнятті рішення про встановлення вини особи.

Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання вчиненого правопорушення не може бути належним доказом, а сама постанова, по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень за наслідками розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та вважає, що відповідачем не надано достатніх доказів, які вказували б на вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.

Суд вважає, що відповідачем під час розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності було порушено вимоги ст. 245 КУпАП, а саме: не повно з`ясовано обставини справи.

В силу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, усі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. При цьому принцип презумпції невинуватості застосовується і до адміністративних правопорушень, що визнав ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" (остаточне рішення від 15 травня 2008 року).

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Таким чином матеріали справи не містять, а стороною відповідача не доведено належними доказами правомірність притягнення до адміністративної відповідальності позивача за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.

Враховуючи вищевикладене, суд, зважаючи на відсутність будь-яких доказів вини позивача, вважає, що постанова підлягає скасуванню.

Зазначені у позовній заяві та у відзиві на позовну заяву інші обставини зазначених вище висновків суду не спростовують та суттєво на суть рішення суду не впливають та враховуються судом при ухваленні вказаного рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, так у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Окрім того, ст.. 19 КАС України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Як зазначено в постанові Касаційного адміністративного суду 30.05.2018 року по справі №501/1492/16-а, у справах про адміністративні правопорушення судом перевіряється правомірність рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким було здійснено притягнення особи до адміністративної відповідальності, та приймається відповідне рішення щодо правомірності чи протиправності таких дій (бездіяльності) та наявності правових підстав для скасування вказаного рішення.

Водночас, адміністративні суди не наділені повноваженнями закривати провадженні у справах про адміністративні правопорушення, оскільки вирішення такого питання, у відповідності до змісту ст.. 247 КУпАП, належить до дискреційних повноважень відповідного суб`єкта влади.

За таких обставин позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Згідно норм ч. 3 ст. 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня його проголошення.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору то підстави для стягнення його із відповідача відсутні.

Керуючись ст. ст. 251,245,258 КУпАП, ст.,ст. 2, 5, 9, 72-73, 77, 241- 246, 250, 255, 268-272, ст., ст. 286, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до поліцейського роти №2, 1-го батальйону УПП в Житомирській області Оваденка Андрія Петровича про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення від 11.04.2020 року серії ЕАК № 2371911 задовольнити частково.

Постанову поліцейського роти №2, 1-го батальйону УПП в в Житомирській області Департаменту патрульної поліції, молодшого лейтенанта поліції Оваденка Андрія Петровича, по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 2371911 від 11.04.2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП, - скасувати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Середа Л.В.