Справа № 420/1803/20
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2020-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1803/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глуханчука О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

03 березня 2020 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , у якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 03.08.2018 року по 16.12.2019 року;

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто, з 03.08.2018 року по 16.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 03.08.2018 року по 16.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у Військово-Морських Силах Збройних Сил України, є учасником бойових дій інвалідом війни. Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 23 червня 2018 року № 376 позивача звільнено з військової служби у запас, та наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 03 серпня 2018 року №148 (в/ч НОМЕР_1 ) знятий з усіх видів забезпечення, у тому числі, з грошового забезпечення при військовій частині НОМЕР_2 , де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби.

Позивач зазначив, що йому під час звільнення з військової служби, в порушення вимог п. 14 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не була нарахована та виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суджу від 11 лютого 2020 року по справі № 420/3935/19 частково задоволено адміністративний позов позивача до Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 . Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 нараховану грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року.

Як зазначає позивач, 29 листопада 2019 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 234 у добровільному порядку було внесено зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил (по стройовій частині) від 03 серпня 2018 року №148, щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_2 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки.

Позивач вважає, що цими діями військова частина НОМЕР_1 фактично визнала протиправними свої дії щодо несвоєчасного розрахунку ОСОБА_1 під час звільнення. 16 грудня 2019 року грошові кошти були перераховані на картковий рахунок позивача.

Також позивач зазначив, що 19 грудня 2019 року він звернувся до командування в/ч НОМЕР_2 з проханням про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 03.08.2018 року по 16.12.2019 року. Проте, листом від 17 січня 2020 року йому відмовлено у цьому проханні.

29.01.2020 року позивач звернувся до командування в/ч НОМЕР_1 , з якою позивачем укладено трудовий договір, з проханням про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 03.08.2018 року по 16.12.2019 року. Однак, як вказує позивач, листом від 08.02.2020 року Військова частина НОМЕР_1 також відмовила у задоволені його звернення.

Не погоджуючись із відмовою та діями відповідача щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 03.08.2018 року по 16.12.2019 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Так, позивач вважає відмову в нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку необґрунтованою, оскільки особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Несвоєчасний розрахунок при звільненні доводить, що в/ч НОМЕР_1 не виконала свої зобов`язання та порушила законне право позивача щодо отримання остаточного розрахунку в строки, визначені законодавством.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на норму ст. 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні.

При цьому, позивач вважає, що про порушення відповідачем його прав, зазначених у позові, йому стало відомо після отримання відмови відповідача від 08 лютого 2020 року, отже шестимісячний строк встановлений для звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав повинен починатися з моменту отримання вищезазначеної відмови, та не пропущений.

Ухвалою суду від 10 березня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з розглядом справи без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами, згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України.

Відповідно до ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 р., постановою КМУ від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, з подальшими змінами, установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин.

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким, зокрема, розділ VI Кодексу адміністративного судочинства України доповнено пунктом 3.

Згідно пункту 3 розділу VІ Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

31 березня 2020 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву.

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує, з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, з огляду на наступне. Так, відповідач зазначив, що проходження військової служби регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» і відповідними положеннями про проходження військової служби, про що свідчить ч. 1 ст. 2 даного Закону. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, і незалежності та територіальної цілісності. Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Як зазначає відповідач, відповідно до приписів п. 242 Положення, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. При цьому, вказаним Положенням № 1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця. На відміну від зазначеного спеціального законодавства, КЗпП України не регулює питання проходження військової служби. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідач стверджує, що положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

На переконання відповідача, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Однак, як вважає відповідач, стаття 117 Кодексу законів про працю України не можу бути застосована до спірних правовідносин, оскільки наявність підстав та права у позивача на отримання компенсації за невикористану відпустку була предметом судового розгляду та встановлена судовим рішенням, що не охоплюється та не регулюється положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України.

13 квітня 2020 року позивачем через канцелярію суду подано відповідь на відзив на позовну заяву.

У відповіді на відзив представник позивача апелював доводам відповідача стосовно застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України, зазначивши, що відповідно до частини другої цієї статті, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. У справі № 420/3935/19 (щодо виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки) спір вирішено на користь позивача, отже відповідно до ч. 2 ст. 117 Кодексу законів про працю України наявні правові підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

30 червня 2020 року відповідачем, у строки визначені пунктом 3 розділу VІ Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України, через канцелярію суду подані заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 164 КАС України, у запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

У своїх запереченнях відповідач у відповідь на доводи позивача стосовно застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України зазначив, що КЗпП України не регулює питання проходження військової служби, а передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Однак, як вважає відповідач, у спірних правовідносинах стаття 117 Кодексу законів про працю України не може бути застосована, оскільки наявність підстав та права у позивача на отримання компенсації за невикористану відпустку була предметом судового розгляду та встановлена судовим рішенням, що не охоплюється та не регулюється положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України.

З огляду на зазначене, суд, враховуючи положення пункту 3 розділу VІ Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо продовження на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальних строків, розглянув справу після усунення зазначених обмежень (подання відповідачем заперечень).

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне.

Наказом Міністра оборони України № 376 від 23 червня 2018 року (по особовому складу), відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням вимог ч. 8 цієї ж статті, звільнено з військової служби у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я) полковника ОСОБА_1 - начальника служби безпеки дорожнього руху Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (а.с. 12).

Згідно витягу з наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України №148 від 03 серпня 2018 року (по стройовій частині) полковника ОСОБА_1 - начальника служби безпеки дорожнього руху Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, звільненого наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 23 червня 2018 року №376 з військової служби у запас за пунктом "б" ч.6 (за станом здоров`я) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 03 серпня 2018 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського районного військового комісаріату м. Одеси.

Відповідно до наказу по стройовій частині №148 від 03 серпня 2018 року, позивачу призначено виплатити:

- премію за період з 01 серпня по 03 серпня 2018 року у розмірі 22% від посадового окладу;

- надбавку у розмірі 100% від посадового окладу за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, за період з 01 серпня по 03 серпня 2018 року;

- грошову допомогу при звільненні з військової служби у запас у розмірі 50% місячного грошового забезпечення пропорційно прослуженого часу в Збройних Силах за 28 календарних років у розмірі 240210,60 грн. відповідно до наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260.

- відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, грошової компенсації за неотримане речове майно належну грошову компенсацію замість речового майна, що підлягає видачі, яка складає 71739,90 грн. (а.с. 13).

Однак, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу при звільненні не нараховано та не виплачено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року по справі №1540/5127/18, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2019 року, частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Міністерство оборони України. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі №420/3935/19, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 . Суд визнав протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 нараховану грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі №420/3935/19, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29 листопада 2019 року № 234 внесено зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 03 серпня 2018 року № 148, а саме: пункт 4 доповнено абзацом наступного змісту: «Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» та пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей виплатити грошову компенсацію за 56 (п`ятдесят шість) діб невикористаної додаткової відпустки за 2015-2018 роки, у розмірі 32028 (тридцять дві тисячі двадцять вісім) гривень 08 копійок відповідно до розділу ХХХІ пункту 3 наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260» (а.с. 14).

19 грудня 2019 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 з листом (вх. №3216), у якому зазначив про те, що 16 грудня 2019 року ВЧ НОМЕР_2 здійснено виплату йому грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 року, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року; а також просив, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 03.08.2018 року по 16.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці (а.с. 15-16).

Листом командира ВЧ НОМЕР_2 від 17 січня 2020 року № 113 позивачу надано відповідь на звернення від 19 грудня 2019 року вх. № 3216, згідно якої повідомлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 420/3935/19, йому було виплачено 16 грудня 2019 року компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із грошового забезпечення на день звільнення - 03 серпня 2018 року, тому жодної заборгованості перед ним у військовій частині НОМЕР_2 не рахується. Вказано, що у зверненні позивач посилаєтесь, як на підставу задоволення порушеного питання, на статтю 117 Кодексу законів про працю України, однак до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати вона не розповсюджується. Зазначено, що правовідносини щодо порушеного позивачем питання регулюються нормами КЗпП України, а відтак відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України він може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк до суду, з дня коли дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Відповідь надано у строки, передбачені ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 17).

29 січня 2020 року ОСОБА_1 адресував командиру військової частини НОМЕР_2 звернення (вх. №17-63) щодо нарахування та виплати йому, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 03.08.2018 року по 16.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці.

Звернення обґрунтоване тим, що за абз. 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Також посилався на те, що відповідно до абз. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а.с. 18).

За результатом розгляду звернення щодо компенсації втрати частини доходів, середнього заробітку за період з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року листом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 08 лютого 2020 року № 154/111/581 ОСОБА_1 повідомлено, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не можу бути застосована до спірних правовідносин, оскільки наявність підстав та права у позивача на отримання компенсації за невикористану відпустку була предметом судового розгляду та встановлена судовим рішенням, що не охоплюється та не регулюється положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України (а.с. 19-20).

Вважаючи своє право порушеним діями відповідача щодо відмови виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 03.08.2018 року по 16.12.2019 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

25 березня 2020 року відповідачем через канцелярію суду подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою суду від 03 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Вирішуючи спірні правовідносини, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього ж Закону).

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати.

Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Що стосується застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні з військової служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 08 листопада 2019 року - справа №580/825/19, від 10 жовтня 2019 року - справа №826/4108/15, від 28 листопада 2019 року - справа №580/825/19, від 04 квітня 2018 року - справа №805/5111/15-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (частина друга статті 116 КЗпП України).

Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП).

Аналіз положень статті 117 КЗпП України свідчить про те, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі №420/3935/19, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 . Суд визнав протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 нараховану грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, остаточний розрахунок з позивачем, на виконання судового рішення у справі №420/3935/19, проведено 16 грудня 2019 року, шляхом перерахування на його рахунок грошових коштів у розмірі 32028, 08 грн.

Отже, враховуючи, що спір у справі №420/3935/19 в частині нарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки вирішено на користь позивача, суд вважає, що відповідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України наявні правові підстави для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

З встановлених судом обставин вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем проведено відповідачем 16 грудня 2019 року, тобто не у день звільнення (03.08.2018 року), чим порушено вищенаведені вимоги ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116, 117 КЗпП України, період затримки розрахунку з позивачем складає з 03.08.2018 року по 15.12.2019 року (до періоду затримки розрахунку не включається 16.12.2019 року, оскільки цього дня проведений розрахунок з позивачем шляхом перерахування на його рахунок грошових коштів).

Таким чином, позовні вимоги позивача, у яких позивач просить визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 03.08.2018 року по 16.12.2019 року; визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто, з 03.08.2018 року по 16.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 03.08.2018 року по 16.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п.п. «а», «л» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках виплати компенсації за невикористані відпустки та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

При цьому, суд погоджується з позивачем стосовно того, що, оскільки позивач був військовослужбовцем, розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку повинен обчислюватися відповідно до абзацу 3 підпункту 2 Постанови №100, якою встановлено: «У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата».

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач звільнений від оплати судового збору на підставі п.п. 9, 13 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, розподіл судових витрат на його користь не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 263, 291, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 03.08.2018 року по 15.12.2019 року.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки з 03.08.2018 року по 15.12.2019 року розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 03.08.2018 року по 15.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ; місцезнаходження: АДРЕСА_1 ).

Суддя О.В. Глуханчук

.