Справа № 640/11883/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2020 року м. Київ № 640/11883/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) , в якому просить суд:

- визнати неправомірним, незаконним та безпідставним використання відповідачем в якості першопричини на обґрунтування відмови в призначенні пенсії за віком, яка вказується зокрема в листі від 03.12.2018 року №123583/03 і полягає передусім в посиланні на п.7 Постанови КМУ №118 від 22.01.1996року

- визнати незаконним та безпідставним не зарахування відповідачем до страхового стажу часу роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС»;

- визнати незаконним та безпідставним і скасувати рішення відповідача від 28.11.2018 року про відмову в призначенні пенсії за віком по заяві №5366 від 29.08.2018 року;

- зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу час роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС»;

- зобов`язати відповідача невідкладно призначити, нарахувати і виплатити пенсію за віком з 29.09.2018 року згідно заяви від 29.08.2018 року на основі страхового стажу, що включає серед іншого час роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС»;

- визнати незаконними дії відповідача, згідно яких до страхового стажу для призначення пенсії за віком не включено частину періоду навчання у Львівському державному університеті ім.. І.Франка 18.12.1981 - 31.08.1982, що складає 0 р. 8 м. 14 днів, під час якого ОСОБА_1 знаходився у академічній відпустці в зв`язку із станом здоров я, що відображено в документі розрахунку страхового стажу 21.02.2019 року , протоколі призначення пенсії від 21.02.2019 року, а також Довідці №52 від 25.02.2019 року про наявний стаж;

- зобов`язати відповідача під час призначення ОСОБА_1 пенсії за віком включити до страхового стажу період навчання у Львівському державному університеті ім.. І. Франка 18.12.1981 року-31.08.1982 року, що складає 0 років 8 місяців 14 днів під час якого ОСОБА_1 знаходився в академічній відпустці в зв`язку із станом здоров`я;

- зобов`язати відповідача збільшити пораховану тривалість страхового стажу на один день щодо кожного з нижчевказаних періодів трудової діяльності: 18.08.1975-01.07.1976, 23.08.1976 - 30.08.1979, 01.09.1979 - 29.06.1985, 12.08.1985-30.06.1987, 14.07.1987-26.01.1988, 01.02.1988-15.12.1989, 27.08.1991-04.10.1993, 01.02.1995-17.09.1997, 29.10.1997-13.05.1998., загалом збільшити на 9 днів;

- зобов`язати відповідача збільшити пораховану тривалість страхового стажу на один день щодо кожного з нижчезазначених періодів трудової діяльності: 13.09.2000 -03.10.200, 04.10.2000 - 01.01.2001, 05.01.2001 - 31.01.2001;

- зобов`язати відповідача в разі призначення пенсії за віком, також компенсувати шляхом виплати грошових коштів мої мінімальні витрати на громадський міський транспорт, в розрахунку 16 год./день з 29.09.2018 року виключно до того дня, коли ОСОБА_1 отримає Пенсійне посвідчення і Муніципальну картку «картка киянина», яка дає право на безоплатний проїзд у громадському транспорті;

- визнати дії/або бездіяльність /відповідача, в результаті яких ОСОБА_1 отримав повідомлення про відмову в призначенні пенсії №123583/03, датоване 03.12.2018 року, відповідно до поданої заяви від 29.08.2018 року про призначення пенсії за віком/тільки 04.01.2019 року, тобто із значною затримкою в часі протиправними і незаконними;

- зобов`язати відповідача компенсувати витрати в зв`язку з несвоєчасним призначенням тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату в розмірі мінімально 5463,60 грн.;

- зобов`язати відповідача компенсувати ОСОБА_1 витрати в зв`язку з несвоєчасним призначенням тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, внаслідок чого, у свою чергу, своєчасно не була призначена державна субсидія на оплату житлово-комунальних послуг, у розмірі мінімального 4600 грн;

- зобов`язати відповідача, в разі задоволення всіх чи деяких вищезазначених позовних вимог, які містять в собі клопотання про виплату грошових коштів/ зокрема, пп.5,10,12,13, враховувати і внести належні корективи у відповідні значення на дату виплати, маючи на увазі такі економічні параметри, як зміну мінімальної чи середньої зарплати в Україні, зміну мінімального прожиткового рівня, рівень інфляції, індекс споживчих цін, а також припустимо, процентна ставка за зберігання грошових коштів/ в даному випадку невиплачених ОСОБА_1 на банківському рахунку чи депозиті, з тим щоби мінімізувати витрати в зв`язку з протиправною несвоєчасною виплатою грошових коштів і одночасно виключити можливість отримання неправомірної вигоди відповідачем від безоплатного чи дармового використання цих коштів на протязі тривалого часу виключно до дня виплати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на протиправність відмови у призначенні пенсії за віком, оскільки Конституцією України таке право гарантується кожному громадянину, більше того, відповідачем протиправно відмовлено у зарахуванні періоду роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС та не включені до страхового стажу частини періоду навчання у Львівському державному університеті ім.. І.Франка 18.12.1981 - 31.08.1982, що складає 0 р. 8 м. 14 днів, під час якого ОСОБА_1 знаходився у академічній відпустці в зв`язку із станом здоров`я.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що відмова у призначенні пенсії є правомірною, оскільки у позивача на момент звернення був відсутній необхідний трудовий стаж.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.08.2018 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про призначення пенсії за віком, разом з необхідними документами.

Листом від 20.09.2018 року 80189/02 Головним управлінням повідомлено позивача про необхідність надати уточнюючі довідки про періоди роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року та з 04.10.2000 року по 04.01.2001 року та документ про присвоєння кваліфікації.

У відповідь на вищезазначений лист позивачем 03.10.2018 року долучено копію свідоцтва про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій.

Також, 29.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з зверненням про одержання роз`яснення про причини витребування додаткових документів про підтвердження стажу за період з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 06.11.2018 року ОСОБА_1 роз`яснено причини необхідності надання уточнюючих довідок за період роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року, а саме зазначено, що пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Зазначено, що відповідно до п.7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року №118 ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єктів і зазначається на його печатках та штампах.

Оскільки станом на 28.11.2018 року жодних додаткових документів позивачем надано не було, 28.11.2018 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято рішення «Про пенсійне забезпечення», яким гр.. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1., по заяві №5366 від 29.08.2018 року відмовлено в призначенні пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки згідно поданих документів страховий стаж становить 23 роки 4 місяці 22 дні. Зазначено, що згідно чинного законодавства, починаючи з 01.01.2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року - не менше 25 років.

Листом від 03.12.2018 року №123583/03 Головним управлінням повідомлено позивача про прийняте рішення від 28.11.2018 року.

Позивач, вважає бездіяльність та дії відповідача щодо не призначення пенсії неправомірними, а рішення від 28.11.2018 року про відмову в призначення пенсії протиправним та таким, що суперечить вимогам законів України та порушує його конституційні права, звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі по тексту Закон № 1058-IV).

Частина 1 статті 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 цього Закону, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 9 Закону визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються у т.ч. пенсія за віком.

Частиною 4 ст. 24 Закону визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенси до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

На підставі ч. 1 ст. 44 Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно зі ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній, наявність трудового стажу підтверджується в Порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, з вище викладеного слідує, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зараховуються до страхового стажу у випадках і порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше, а також, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Трудова книжка позивача заповнена відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 року № 162 та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року №58.

Суд також зауважує, що статтею 56 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру і тривалості роботи і тривалості перерв.

Отже, суд звертає увагу, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 62 ЗУ "Про пенсійне забезпечення").

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній ( далі - Порядок ).

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 2 Порядку, у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно із п. З Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п. 2.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо - кваліфікаційному рівні.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.

Пунктом 2.3 Інструкції № 58 передбачено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників).

Згідно з пунктом 4.1. Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Судом встановлено, що записи у трудовій книжці ОСОБА_1 посвідчені підписом керівника підприємства та завірені відбитком печатки підприємства.

Разом з тим, безпідставним є посилання відповідача у листі-відмові на п. 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою КМУ від 22.01.1996 року № 118, яким визначено, що ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах, адже на дату вчинення у трудовій книжці записів за період з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року зазначена норма була відсутня.

Крім того, постанова Верховної Ради України "Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи" від 11.05.1992 та Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом МВС України від 18.10.1993 року №643 (втрата чинності від 04.03.2001 року), на момент вчинення правочину не містилось жодних положень про не чинність фактично існуючих печаток та штампів та про обов`язок їх заміни.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, відповідно наявність виправлення у трудовій книжці сталось з вини роботодавця, тому не може ставитись позивачу у вину і не повинно негативно впливати на його право на отримання пенсії.

Суд вважає, що не прийняття вказаних відповідачем обставин до уваги для зарахування стажу не може бути підставою для позбавлення конституційного права позивача на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на умовах відповідно до законодавства України.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про визнання неправомірним, незаконним та безпідставним використання відповідачем в якості першопричини на обґрунтування відмови в призначенні пенсії за віком, яка вказується зокрема в листі від 03.12.2018 року №123583/03 і полягає передусім в посиланні на п.7 Постанови КМУ №118 від 22.01.1996року.

Разом з тим, суд зазначає, що належним способом захисту порушеного права буде визнати незаконним та безпідставним не зарахування відповідачем до страхового стажу часу роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС» та зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу час роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС».

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Отже, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

З врахуванням наведених обставин та норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про визнання неправомірним та скасування рішення відповідача від 28.11.2018 року про відмову в призначенні пенсії за віком по заяві №5366 від 29.08.2018 року.

Щодо вимоги в частині зобов`язати відповідача невідкладно призначити, нарахувати і виплатити пенсію за віком з 29.09.2018 року згідно заяви від 29.08.2018 року на основі страхового стажу, що включає серед іншого час роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС», то суд зазначає.

Згідно статті 26 Закону України, за загальним правилом особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 25 років.

Так, судом встановлено, що відповідачем безпідставно не зараховано до страхового стажу часу роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС» .

Відповідно до частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Оскільки позивач звернувся до відповідача 29.08.2018 року, тому пенсія має бути призначена та нарахована йому з цієї дати.

Щодо вимог в частині визнати незаконними дії відповідача, згідно яких до страхового стажу для призначення пенсії за віком не включено частину періоду навчання у Львівському державному університеті ім.. І.Франка 18.12.1981 - 31.08.1982, що складає 0 р. 8 м. 14 днів, під час якого ОСОБА_1 знаходився у академічній відпустці в зв`язку із станом здоров я, що відображено в документі розрахунку страхового стажу 21.02.2019 року , протоколі призначення пенсії від 21.02.2019 року, а також Довідці №52 від 25.02.2019 року про наявний стаж та зобов`язати відповідача під час призначення ОСОБА_1 пенсії за віком включити до страхового стажу період навчання у Львівському державному університеті ім.. І. Франка 18.12.1981 року-31.08.1982 року, що складає 0 років 8 місяців 14 днів під час якого ОСОБА_1 знаходився в академічній відпустці в зв`язку із станом здоров`я, то суд звертає увагу на наступне.

Як вбачається з архівної довідки №79-А від 04.02.2019 року ОСОБА_1 у період з 18.12.1981 року по 31.08.1982 року перебував у академічній відпустці у зв`язку зі станом здоров`я.

За приписами ч. 3 ст. 46 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 №1556-VII здобувач вищої освіти має право на перерву у навчанні у зв`язку з обставинами, які унеможливлюють виконання освітньої (наукової) програми (за станом здоров`я, призовом на строкову військову службу у разі втрати права на відстрочку від неї, сімейними обставинами тощо). Таким особам надається академічна відпустка в установленому порядку.

Частиною 4 статті 46 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що поновлення на навчання осіб, відрахованих з закладів вищої освіти або яким надано академічну відпустку, а також переведення здобувачів вищої освіти здійснюються, як правило, під час канікул.

З наведеного вбачається, що надання студенту академічної відпустки не припиняє його взаємин із відповідним вищим навчальним закладом, а призупиняє їх на певний строк. Тобто, в період академічної відпустки особа не проходить навчання у відповідному навчальному закладі та не отримує стипендію.

Згідно із «Положенням про академічні відпустки та повторне навчання у вищих закладах освіти», затвердженим наказом Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України від 6 червня 1996 р. N 191/153, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 24 червня 1996 р. за N 325/1350, академічна відпустка - це перерва у навчанні, право на яку студент отримує у випадку зниження працездатності внаслідок порушень функцій організму, які зумовлені гострими захворюваннями, що потребують тривалого відновлювального лікування; загостреннями хронічних захворювань або частими захворюваннями (понад один місяць за семестр. Максимальна тривалість академічної відпустки встановлюється до одного року.

Проаналізувавши вищезазначене, су приходить до висновку, що підстав для зарахування в страховий стаж періоду, коли позивач не працював та не вчився немає, а тому знаходження в академічній відпустці не зараховується в страховий стаж, оскільки не передбачено законодавством.

Відтак, відсутні правові підстави для зарахування періоду з 18.12.1981 - 31.08.1982, що складає 0 р. 8 м. 14 днів, до страхового стажу позивача, а тому відсутні підстави для задовлення позовних вимог в цій частині.

В частині позовних вимог зобов`язати відповідача в разі призначення пенсії за віком, також компенсувати шляхом виплати грошових коштів мої мінімальні витрати на громадський міський транспорт, в розрахунку 16 год./день з 29.09.2018 року виключно до того дня, коли ОСОБА_1 отримає Пенсійне посвідчення і Муніципальну картку «картка киянина», яка дає право на безоплатний проїзд у громадському транспорті, суд зазначає.

Згідно зі ст. 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду використовуються на виплату пенсій, передбачених цим Законом, надання соціальних послуг, фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду, оплату послуг з виплати та доставки пенсій, формування резерву коштів Пенсійного Фонду. Використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом, забороняється.

Щодо вимог в частині зобов`язати відповідача збільшити пораховану тривалість страхового стажу на один день щодо кожного з нижчевказаних періодів трудової діяльності: 18.08.1975-01.07.1976, 23.08.1976 - 30.08.1979, 01.09.1979 - 29.06.1985, 12.08.1985-30.06.1987, 14.07.1987-26.01.1988, 01.02.1988-15.12.1989, 27.08.1991-04.10.1993, 01.02.1995-17.09.1997, 29.10.1997-13.05.1998., загалом збільшити на 9 днів та зобов`язати відповідача збільшити пораховану тривалість страхового стажу на один день щодо кожного з нижчезазначених періодів трудової діяльності: 13.09.2000 -03.10.200, 04.10.2000 - 01.01.2001, 05.01.2001 - 31.01.2001, то суд відмовляє в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

За приписами ст. 62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі - Інструкція №58), визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Позовні вимоги в частині визнати дії/або бездіяльність /відповідача, в результаті яких ОСОБА_1 отримав повідомлення про відмову в призначенні пенсії №123583/03, датоване 03.12.2018 року, відповідно до поданої заяви від 29.08.2018 року про призначення пенсії за віком/тільки 04.01.2019 року, тобто із значною затримкою в часі протиправними і незаконними не підлягають задоволенню, оскільки відповідачем вчинялись дії, щодо встановлення підстав для призначення пенсії.

Позовні вимоги в частині зобов`язати відповідача компенсувати витрати в зв`язку з несвоєчасним призначенням тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату в розмірі мінімально 5463,60 грн. та зобов`язати відповідача компенсувати ОСОБА_1 витрати в зв`язку з несвоєчасним призначенням тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, внаслідок чого, у свою чергу, своєчасно не була призначена державна субсидія на оплату житлово-комунальних послуг, у розмірі мінімального 4600 грн задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

27 грудня 2017 року постановою Кабінету Міністрів України № 1098 прийнято Порядок призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату (далі Порядок №1098).

Згідно з пунктом 1 цей Порядок визначає механізм призначення у період з 1 січня 2018 р. по 31 грудня 2020 р. тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла віку, визначеногочастиною першоюстатті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, але не набула права на пенсійну виплату у зв`язку з відсутністю страхового стажу, передбаченого нормами зазначеної статті (далі - тимчасова допомога), за наявності в неї не менш як 15 років страхового стажу, та її виплати.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1098 призначення тимчасової допомоги особі проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення) (крім мм. Києва та Севастополя) рад, органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань соціального захисту населення, виконавчими органами рад об`єднаних територіальних громад (далі - органи соціального захисту населення) з урахуванням її майнового стану та середньомісячного сукупного доходу. Тимчасова допомога перераховується особі кожні шість місяців з урахуванням змін її майнового стану та середньомісячного сукупного доходу і виплачується до досягнення такою особою віку, з якого вона набуває право на пенсійну виплату.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 1098 під час досягнення пенсійного віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, особа звертається до органів Пенсійного фонду України із заявою про видачу довідки про наявний страховий стаж.

Відповідно до п.5 Порядку №1098 для призначення тимчасової допомоги особа подає органу соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання або місцем фактичного проживання такі документи: заяву; документ, що посвідчує особу; інформацію про адресу зареєстрованого місця проживання (адресу місця фактичного проживання); документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідному контролюючому органу та мають про це відмітку в паспорті); довідку про наявний страховий стаж, видану органами Пенсійного фонду України; декларацію про доходи та майновий стан (заповнюється на підставі довідок про доходи кожного члена сім`ї) за останні шість календарних місяців, що передують місяцю звернення за призначенням тимчасової допомоги; копію рішення про призначення опікуна (для особи, яку визнано недієздатною). Інформація про склад сім`ї особи, яка звернулася за призначенням тимчасової допомоги, зазначається в декларації про доходи та майновий стан.

Пункт 7 Порядку №1098 передбачає, що одиноким особам, які не мають інших джерел існування (не отримують доходів, передбаченихМетодикою обчислення сукупного доходу сім`ї для всіх видів соціальної допомоги, затвердженою наказом Мінпраці, Мінекономіки, Мінфіну, Держкомстату і Держкомсім`ямолоді від 15 листопада 2001 р. № 486/202/524/455/3370, крім доходів від особистого селянського господарства), тимчасова допомога призначається з урахуванням їх майнового стану та середньомісячного сукупного доходу і виплачується таким особам до досягнення віку, з якого вони набувають право на призначення пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи, у суду відсутні докази звернення позивача до відповідача з відповідною заявою та необхідними документами. Також, в матеріалах справи відсутня інформація щодо відмови в призначенні допомоги.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язати відповідача, в разі задоволення всіх чи деяких вищезазначених позовних вимог, які містять в собі клопотання про виплату грошових коштів/ зокрема, пп.5,10,12,13, враховувати і внести належні корективи у відповідні значення на дату виплати, маючи на увазі такі економічні параметри, як зміну мінімальної чи середньої зарплати в Україні, зміну мінімального прожиткового рівня, рівень інфляції, індекс споживчих цін, а також припустимо, процентна ставка за зберігання грошових коштів/ в даному випадку невиплачених ОСОБА_1 на банківському рахунку чи депозиті, з тим щоби мінімізувати витрати в зв`язку з протиправною несвоєчасною виплатою грошових коштів і одночасно виключити можливість отримання неправомірної вигоди відповідачем від безоплатного чи дармового використання цих коштів на протязі тривалого часу виключно до дня виплати, то суд зазначає.

Розділ XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено пунктом 4-3 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII від 03 жовтня 2017 року, відповідно до якого пенсії, призначені відповідно до цього Закону до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», з 1 жовтня 2017 року перераховуються із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1 %. При здійсненні перерахунку пенсій відповідно до абзацу першого цього пункту використовується розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, установлений на 1 грудня 2017 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», збільшений на 79 гривень.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Інших підвищень, надбавок та доплат, на які б позивач мав право та які б відповідачем не були виплачені, позивачем не конкретизовано та матеріали справи не містять доказів наявності у позивача права на інші підвищення, надбавки та доплати, а тому позовні вимоги у цій частині необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Також, відповідно до частини 2 статті 46 Закону №1058-IV, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Закон України від 19 жовтня 2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-ІІІ) у статті 1 встановлює, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У статті 3 вказаного Закону №2050-ІІІ передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Тобто, зі змісту вказаної норми випливає, що обов`язковою умовою для компенсації втрати частини доходів є факт нарахування вказаного доходу та його несвоєчасної виплати.

За таких обставин, права на компенсацію втрати частини доходів позивач не набули.

Суд також зауважує, що у рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст.2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положеннями частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Керуючись статтями 9, 14, 72-74, 77, 90, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправними дії щодо не зарахування відповідачем до страхового стажу часу роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС»

Визнати протиправним і скасувати рішення відповідача від 28.11.2018 року про відмову в призначенні пенсії за віком по заяві №5366 від 29.08.2018 року.

Зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу час роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС».

Зобов`язати відповідача призначити, нарахувати і виплатити пенсію за віком з 29.09.2018 року згідно заяви від 29.08.2018 року на основі страхового стажу, що включає серед іншого час роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС».

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа