Справа № 320/5071/19
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5071/19 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Головченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сухолуцької сільської ради Вишгородського району Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сухолуцької сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання протиправними дій,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Сухолуцької сільської ради Вишгородського району Київської області, в якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо порушення порядку розгляду клопотання ОСОБА_1 про виділення та передачу їй у власність земельної ділянки з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка не надана у власність (користування) орієнтовною площею 0,1382 га і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), зазначена на графічних матеріалах; зобов`язати відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою вказаної земельної ділянки.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправними та скасовано протокольні рішення, прийняті на 25 сесії VІІ скликання Сухолуцької сільської ради Вишгородського району Київської області від 25.01.2018 року, 32 сесії VІІ скликання Сухолуцької сільської ради Вишгородського району Київської області від 06.09.2018 року щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка не надана у власність (користування) орієнтовною площею 0,1382 га, і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), зобов`язано Сухолуцьку сільську раду Вишгородського району Київської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою вказаної земельної ділянки. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що заява позивача була розглянута у визначений законодавством строк, а приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, зобов`язавши відповідача прийняти конкретне рішення, перебрав на себе дискреційні повноваження відповідача.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначила, що питання стосовно надання дозволу на розробку проекту землеустрою має бути вирішено шляхом прийняття відповідного рішення, натомість відповідачем порушено встановлену законом процедуру розгляду клопотання позивача, тому, з дотриманням принципу ефективності судового захисту, рішення суду першої інстанції є правомірним та вмотивованим.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю в судовому засіданні в іншому суді, однак жодних доказів на підтвердження обґрунтованості вказаного клопотання до суду надано не було, крім того зазначене клопотання подано засобами електронного поштового зв`язку без засвідчення електронним цифровим підписом, а тому, враховуючи заперечення представника позивача, протокольною ухвалою суду від 23.06.2020 у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи відмовлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась до відповідача із клопотанням від 24.02.2017 (вх.№02-09/26 від 03.03.2017), в якому просила у порядку реалізації гарантованого права на отримання безоплатно у власність земельної ділянки виділити їй земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,1382 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до якої було додано графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки (т.1, а.с.102-103).

Сухолуцька сільська рада Вишгородського району Київської області листом від 10.03.2017 №02-06/106 повідомила позивача, що її заяву розглянуто на черговій сесії Сухолуцької сільської ради 09.03.2017 відповідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та за результатами поіменного голосування рішення не прийнято (т.1, а.с.98).

З протоколу пленарного засідання 14 сесії Сухолуцької сільської ради Вишгородського району Київської області VІІ скликання від 09.03.2017 вбачається, що у прийнятті рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 брали участь 8 депутатів, та за результатами поіменного голосування рішення не прийнято: за - 0, проти - 7, утримались - 1 (т.1, а.с.99-101).

Позивач звернулась до Сухолуцької сільської ради з вимогою від 27.03.2017 (вх.№02-09/38 від 31.03.2017) щодо повторного розгляду її клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки на підставі раніше поданих документів відповідно до ст.118 Земельного кодексу України, ст.26, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ч. 2 ст. 19 Конституції України (т.1, а.с.106-107).

Листом від 13.04.2017 №02-06/176 Сухолуцька сільська рада надала відповідь, що за результатами розгляду заяви позивача про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на черговій сесії сільської ради 11.04.2017 рішення не прийнято, у зв`язку з чим підстави для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відсутні (т.1, а.с.108).

Згідно з протоколом пленарного засідання 15 сесії Сухолуцька сільська рада Вишгородського району Київської області VІІ скликання від 11.04.2017, у прийнятті рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 брали участь 9 депутатів, та за результатами поіменного голосування рішення не прийнято: за - 0, проти - 9, утримались - 0 (т.1, а.с.109-111).

27.04.2017 позивач повторно звернулась до Сухолуцької сільської ради з вимогою (вх.№02-05/152) повторно розглянути її клопотання від 24.02.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки на підставі раніше поданих документів у зв`язку з порушенням порядку розгляду клопотання, у відповідь на яку листом від 05.05.2017 №02-06/209 Сухолуцька сільська рада повідомила ОСОБА_1 про те, що в контексті статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняття рішень щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у приватну власність, не є обов`язком органу місцевого самоврядування (т.1, а.с.112-113).

Не погоджуючись з діями відповідача, ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Cухолуцької сільської ради Вишгородського району Київської області, постановою якого від 14.12.2017 у справі №752/13704/17, адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною відмову Сухолуцької сільської ради Вишгородського району Київської області, викладену в листі №02-06/176 від 13.04.2017 «Про розгляд заяви», зобов`язано Сухолуцьку сільську раду Вишгородського району Київської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1382 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в приватну власність, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ), зазначена на графічних матеріалах, та прийняти відповідне рішення, передбачене ч.7 ст.118 Земельного кодексу України. В решті позову відмовлено (т.2, а.с.4-7).

Згідно з відміткою Голосіївського районного суду м. Києва, зазначена постанова суду від 14.12.2017 у справі №752/13704/17 набрала законної сили 26.12.2017 (т.2, а.с.8).

На виконання постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №752/13704/17 Сухолуцька сільська рада Вишгородського району Київської області VІІ скликання 25.01.2018 на пленарному засіданні 25 сесії повторно розглянула клопотання позивача від 24.02.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та згідно з протоколом пленарного засідання від 25.01.2018, у прийнятті рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 брали участь 9 депутатів, та за результатами поіменного голосування рішення не прийнято: за - 1, проти - 5, утрималось - 3 (т.1, а.с.137-140).

Позивач знову звернулась до Сухолуцької сільської ради з вимогою від 03.08.2018 (вх.№02-09/70 від 07.08.2018) щодо повторного розгляду її клопотання від 24.02.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, у відповідь на яку листом від 22.08.2018 №02-06/410 Сухолуцька сільська рада повідомила ОСОБА_1 про те, що дане питання винесено на пленарне засідання чергової сесії сільської ради на 06.09.2018 (т.1, а.с.151-152,148).

06.09.2018 на пленарному засіданні 32 сесії Сухолуцької сільської ради Вишгородського району Київської області VІІ скликання, було розглянуто вимогу позивача, за результатами якого складено протокол від 06.09.2018, з якого вбачається, що у прийнятті рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 брали участь 8 депутатів, та за результатами поіменного голосування рішення не прийнято: за - 0, проти - 8, утрималось - 0 (т.1, а.с.149-150).

Крім того, судом встановлено, що на пленарне засідання 33 сесії Сухолуцької сільської ради Вишгородського району Київської області VІІ скликання від 11.10.2018 було винесено питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки площею 0,1382 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 ), за результатами розгляду якого прийнято рішення від 11.10.2018 №344-33-VІІ, яким гр. ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,1382 га в межах Сухолуцької сільської ради, в с. Сухолуччя, урочище "Язвинки", ділянка №3, Вишгородського району Київської області, за рахунок земель запасу сільської ради (т.1 а.с.157-159).

Позивач звернулась до Сухолуцької сільської ради з вимогою від 14.03.2019 (вх. №03-09/117 від 18.03.2019), в якій вимагала повторно розглянути її клопотання від 24.02.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, у відповідь на яку листом від 20.03.2019 №03-10/150 Сухолуцька сільська рада повідомила ОСОБА_1 про те, що зазначена позивачем земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), орієнтовною площею 0,1382 га, не є вільною (т.1 а.с.153-154, 170-171).

У відповідь на заяву позивача про надання доказів перебування зазначеної земельної ділянки у власності (користуванні), листом від 18.04.2019 №03-10/196 позивачу направлено рішення від 11.10.2018 №344-33-VІІ, яким надано дозвіл на розробку проекту землеустрою ОСОБА_2 та виписку з протоколу пленарного засідання сесії сільської ради від 11.10.2018.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що протокольні рішення, прийняті на 25 сесії VІІ скликання Сухолуцької сільської ради Вишгородського району Київської області від 25.01.2018, 32 сесії VІІ скликання Сухолуцької сільської ради Вишгородського району Київської області від 06.09.2018 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, не ґрунтуються на вимогах закону та підлягають скасуванню, і в даному випадку такі рішення не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, а тому необхідно зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,1382 га, і знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, АДРЕСА_1 ).

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, який є складовою земельного законодавства, що регулює суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначені статтею 116 ЗК України, абзацом першим частини першої, частиною другою якої встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

В свою чергу, за змістом ч.6, 7 ст.118 громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Зазначена правозастосовча практика неодноразово підтримана у постанові Верховного Суду України від 10.12.2013 у справі №21-358а13 та в постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17, від 07.06.2019 у справі №826/17196/17, від 25.02.2020 у справі №723/1964/14-а тощо.

При цьому, протиправність відмови відповідача у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили, а саме рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.12.2017 у справі №752/13704/17.

Питання щодо ефективного способу захисту прав позивача у такій ситуації в судовій практиці поставало неодноразово.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17 оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою. Разом з тим, наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу. Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою (п. 36- 39).

Тобто, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив в його задоволенні.

В такому разі, суд під час перевірки підстав прийняття рішення, перевіряє конкретні підстави відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. У разі визнання незаконності підстав, що стали причиною прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, доцільним способом захисту є власне зобов`язання уповноваженого суб`єкта прийняти конкретне рішення, а не зобов`язання повторно розглянути клопотання. Оскільки клопотання вже було розглянуто, рішення прийнято, тому повторний розгляд клопотання не захистить прав заявника.

Відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, якщо уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

У даній справі клопотання позивача про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою розглядалось відповідачем неодноразово, в тому числі на виконання рішення суду повторно розглянути таке клопотання.

Щоразу відповідач приймав рішення про відмову в наданні такого дозволу позивачу і відповідне рішення визнано незаконним у судовому порядку з огляду на відсутність у ньому обґрунтувань такої відмови підставами, передбачених за вичерпним переліком у частині сьомій статті 118 ЗК України. При цьому, відповідач ухваленого з цього приводу судового рішення не оскаржувала.

Тобто, за результатами розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідач неодноразово приймав рішення, які є «відмовою» у розумінні частини сьомої статті 118 ЗК України.

Поряд із цим, метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту, згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі " ОСОБА_3 проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин кожної конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі №2а-204/12).

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд вже розглядав справи № 812/1312/18 та №140/1992/18 з подібними правовідносинами (повторна відмова у наданні дозволу без урахування висновків постанови суду) і у постановах від 16.05.2019 та 06.08.2019 відповідно, дійшов висновку, що повторна відмова з підстав, не визначених частиною сьомою статті 118 ЗК України свідчать про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, з урахуванням позиції суду. Оскільки процес надання позивачам відмов у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з формальних підстав без прийняття відповідного владного управлінського рішення може бути досить тривалим, на що вказує протиправна поведінка відповідача, який на виконання судового рішення в іншій справі повторно допустив аналогічні порушення прав позивачів, то в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання Міськради надати позивачам дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Колегія суддів враховує, що незважаючи на обов`язок врахувати висновки суду, наведені у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 14.12.2017 у справі №752/13704/17, відповідач в межах даної справи протиправно повторно відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельних ділянок. Такі дії свідчать про відсутність у відповідача наміру прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, з урахуванням позиції суду, викладеної у справі №752/13704/17. За таких обставин зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача повторно не захистить порушені права ефективно.

Оскільки відмова у наданні скаржникам дозволу на розробку проектів землеустрою з формальних підстав є повторною і визнана незаконною у судовому порядку, може бути досить тривалою, на що вказує протиправна поведінка відповідача, а також створює перешкоди у реалізації заявником гарантованого їй законодавством права на безоплатну приватизацію земельної ділянки, то в даному випадку належним і ефективним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Щодо посилання апелянта на втручання в його дискреційні повноваження, колегія суддів зазначає, що у постановах від 20.08.2019 (справа №813/2273/18), а також від 22.04.2020 (справа №818/1707/16) тощо, Верховний Суд неодноразово зазначав, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У правовідносинах, пов`язаних з розглядом клопотань громадян про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, в разі настання визначених законодавством умов, уповноважений орган зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути таке клопотання у встановленому законом порядку, а за умови відповідності клопотання та доданих до нього документів вимогам законодавства - прийняти рішення про його задоволення. Підставою для відмови у задоволенні клопотання можуть бути лише визначені законом обставини. Уповноважений на розпорядження землями орган не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути клопотання, або ж ні; прийняти рішення про задоволення клопотання, або ж рішення про відмову у його задоволенні.

Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №360/536/17-а, який в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України, має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Беручи до уваги, що позивачем дотримано передбачені законодавством вимоги при поданні заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, та відмова у задоволенні такої заяви вже визнавалась протиправною у судовому порядку, беручи до уваги, що відповідач ігнорує висновки, викладені в судовому рішенні, що набрало законної сили, безпідставно порушує права позивача на одержання відповідного дозволу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно наявності підстав для визнання протиправними та скасування протокольних рішень відповідача та необхідності зобов`язати його надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо вказаної земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача, в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Сухолуцької сільської ради Вишгородського району Київської області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 30 червня 2020 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма