Справа № 120/192/20-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2020-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/192/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сало Павло Ігорович

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

01 липня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 (Craig Austin Lang) на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року (складене 18 березня 2020 року у м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_1 (Craig Austin Lang) (далі - позивач) до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
позивач 14.01.2020 звернувся із позовом до Вінницького окружного адміністративного суду в якому просив про визнання протиправним та скасування наказу УДМС України у Вінницькій області № 1 від 02.01.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18.03.2020 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що в країні походження йому загрожує застосування смертної кари, оскільки згідно з запитом на екстрадицію та доданими до нього документами у штаті Флорида (США) позивач обвинувачується у застосуванні та носінні вогнепальної зброї під час і у зв`язку із скоєнням насильницького злочину, яке спричинило за собою вбивство, що є порушенням Кодексу Законів США, глава 18, розділи 924 (с)(1)(J)(1) і (о), та передбачає максимальне покарання в тому числі у вигляді смертної кари. Водночас штат Флорида входить у перелік штатів США, в яких дозволено виконання та застосування смертної кари, що є загальновідомим фактом, а тому, позивач є особою, яка потребує додаткового захисту, зважаючи на те, що він вимушений залишитись в Україні внаслідок загрози його життю в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару і при цьому не може та не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Також позивач вважає, що відповідач помилково наголошує лише на фактичному виконанні смертної кари, тоді як згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 вищевказаного Закону можливість засудження особи до смертної кари (без фактичного виконання) є достатньою підставою для визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Водночас позивач звертає увагу суду на порушення строку розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначеного ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, позивач зауважує, що до моменту затримання 21.08.2019 позивач не мав обґрунтованих підстав для звернення до уповноважених державних органів України за міжнародним захистом, оскільки до цього часу не переслідувався та не мав обґрунтованих підстав вбачати, що відносно нього здійснюється переслідування з країни походження та існує загроза застосування смертної кари.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу вказавши, що позивач звернувся до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише після його затримання та поміщення в слідчий ізолятор. Тобто позивач подав заяву про міжнародний захист в Україні саме з метою уникнення процедури екстрадиції і, ймовірно, покарання за злочини, скоєні на території США. При цьому, відповідач наголошує на презумпції невинуватості та зазначає, що допоки позивача у встановленому порядку не визнано винним, жодне покарання йому не може загрожувати. Крім того, згідно з рішенням Верховного Суду США діє заборона на виконання смертних вироків.

Відтак, на думку відповідача, виходячи з обставин справи позивача, немає причин вважати, що після повернення до країни походження йому буде завдано серйозної шкоди відповідно до елементів міжнародного визначення поняття "серйозна шкода", адже офіційного рішення про винуватість позивача у вчиненні злочинів не винесено, а позивач не позбавлений права на захист на території США, де права людини проголошені Конституцією, поправками до неї та федеральними законами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені сторонами такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 (Craig Austin Lang) народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в США та є громадянином цієї країни (паспорт № НОМЕР_1 , виданий 28.05.2015).

У травні 2015 року позивач вперше прибув в Україну з метою участі в проведенні антитерористичної операції у складі українських добровольчих військових формуваннях.

Відтак з травня 2015 року до серпня 2016 року та з березня 2017 року до червня 2017 року позивач тимчасово перебував на території України, де надавав волонтерську допомогу, кілька місяців проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, а також був інструктором-парамедиком.

У листопаді 2018 року позивач втретє прибув в Україну та до серпня 2019 року працював фрилансером як викладач англійської мови.

В серпні 2019 року позивач на деякий час виїхав з України в Республіку Молдова.

21.08.2019 під час спроби пішого перетину державного кордону України в напрямку "в`їзд" з території Республіки Молдова в міжнародному пункті пропуску державного кордону "Могилів-Подільський-Отач" Могилів-Подільського прикордонного загону позивача було затримано прикордонниками України в порядку ст. 582 КПК України.

Підставою для затримання стало те, що відповідно до обліків Генерального секретаріату Інтерполу позивача оголошено в міжнародний розшук правоохоронними органами США за вчинення злочинів, передбачених ст. 1951 (а), ст. 1951 (а) та 2, ст. 924 (с)(1)(А)(ііі) та (о), ст. 924 (с)(1)(J)(1) та (о) КК США (крадіжка, розбій, вбивство).

Оскільки за законодавством України інкриміновані позивачу кримінальні правопорушення відповідають ст.ст. 185, 187, ч. 2 ст. 115 КК України та є екстрадиційними, щодо позивача розпочато процедуру видачі (екстрадиції) до США.

Ухвалою слідчого судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23.08.2019 у справі № 138/2162/19 (провадження № 1-кс/138/676/19) на підставі ст. 583 КПК України до позивача застосовано тимчасовий арешт на строк 40 діб з моменту затримання, тобто до 29.09.2019, з утриманням позивача в слідчому ізоляторі при Вінницькій установі виконання покарань № 1.

У зв`язку з підтвердженням компетентними органами США розшуку позивача та направленням до Генеральної прокуратури України запиту на видачу особи, прокуратурі Вінницької області доручено проведення екстрадиційної перевірки обставин, що можуть перешкоджати екстрадиції позивача до США.

Відтак заступник прокурора Вінницької області звернувся до суду з клопотанням про застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) в порядку, передбаченому ст. 584 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 28.09.2019 у справі № 127/26853/19 (провадження № 1-кс/127/15053/19) вказане клопотання задоволено частково, а до позивача застосовано цілодобовий домашній арешт строком на два місяці із забороною залишати місце свого проживання.

Проте ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08.10.2019 (№ 11-сс/801/686/2019) вищезазначену ухвалу скасовано, клопотання прокурора задоволено, а до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) строком на 60 днів до 06.12.2019 включно.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 05.12.2019 у справі № 127/32742/19 (провадження № 1-кс/127/17798/19) позивачу продовжено строк тримання під вартою (екстрадиційний арешт) на 60 днів до 03.02.2020 включно.

Однак ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24.12.2019 року у справі № 127/32742/19 (11-сс/801/825/2019) продовження екстрадиційного арешту позивачу скасовано та для забезпечення його видачі на запит компетентним органам США застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, що полягає у забороні залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, в період з 23.08.2019 до 28.09.2019 та з 08.10.2019 до 24.12.2019 позивач утримувався під вартою у слідчому ізоляторі (далі СІЗО) при державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" (м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2) (далі Вінницька УВП № 1).

Окрім того, суд встановив, що 25.09.2019, під час перебування в СІЗО, позивач рідною (англійською) мовою заповнив формуляр заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зразки яких затверджені наказом МВС України № 649 від 07.09.2011.

17.10.2019 вказану заяву адміністрація Вінницької УВП № 1 скерувала для розгляду у Державну міграційну службу України.

Листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України № 8.5-4537/8-19 від 19.11.2019 заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, направлено за належністю до УДМС України у Вінницькій області, яке отримало відповідні документи 22.11.2019, вх. № 11692/1/0501-19.

26.11.2019 відповідач звернувся на адресу прокуратури Вінницької області з листом за № 0501.7-9071/05.1-19, в якому просив надати працівникам сектору з питань шукачів захисту та інтеграції Управління ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та перекладачу з англійської мови Волос В.С. дозвіл на побачення з позивачем для проведення співбесіди з використанням комп`ютерної техніки. При цьому у листі зазначено, що оскільки іноземець утримується в СІЗО, подана ним заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути взята до розгляду лише після дозволу на побачення та встановлення особи заявника.

Після отримання всіх необхідних погоджень, 11.12.2019 в приміщенні Вінницької УВП № 1 відбулося побачення між позивачем та посадовими особами УДМС України у Вінницькій області за участю перекладача. В ході побачення здійснено оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та проведено співбесіду.

12.12.2019 відповідач направив запити про надання інформації щодо можливого звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до інших територіальних органів ДМС, та 12-17.12.2019 отримав негативні відповіді на такі запити.

Крім того, з метою з`ясування справжності і достовірності наданих заявником фактів, для всебічного, повного і об`єктивного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 13.12.2019 за вих. № 0501.7-9657/05.1-19 відповідач скерував запит до прокуратури Вінницької області про надання додаткових відомостей, а саме копій екстрадиційних матеріалів та інших наявних в прокуратурі документів щодо позивача. Такі документи 21.12.2019 надійшли на адресу УДМС України у Вінницькій області.

02.01.2020 головним спеціалістом сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС України у Вінницькій області Ластовецькою А.С. підготовлено висновок за результатами розгляду справи № 2019VN0007 за заявою позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким рекомендовано прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (том 2, а.с. 3-19, 135-141, 166-167).

На підставі вказаного висновку відповідач прийняв рішення, оформлене наказом начальника УДМС України у Вінницькій області № 1 від 02.01.2020, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Листом УДМС України у Вінницькій області від 02.01.2020 № 0501.7-27/05.1-20 позивачу надіслано повідомлення про прийняте рішення встановленої форми, із зазначенням причин для відмови та роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Як видно з наданих позивачем доказів, вказане повідомлення позивач фактично отримав 09.01.2020.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що небажання позивача повертатись до країни громадської належності обумовлюється причинами, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому, відповідач правомірно визнав заяву позивача очевидно необґрунтованою і дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав кваліфікувати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Стосовно строку розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно ч. 1, 7 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 12 ст. 7 Закону № 3671-VI вказано, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи;

ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України;

заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник;

заповнює інші необхідні документи;

оформлює особову справу;

роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги;

заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Правила № 649), якими визначено процедуру розгляду в Україні відповідних заяв та оформлення відповідних документів.

Відповідно до п. 2.2, 2.4 Правил № 649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

У разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3);

під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Розділом III Правил № 649 регламентовано процедуру оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пунктів 4.2-4.6 розділу IV Правил "Попередній розгляд заяв" під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14).

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Отже, з наведених норм слідує, що попередній розгляд заяви територіальним органом ДМС, проводиться протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви, тобто з дня вчинення вищезазначених дій, та передбачає проведення співбесіди із заявником і оформлення її результатів відповідним протоколом співбесіди, розгляд відомостей, наведених заявником у заяві та доданих до неї документів, витребування додаткових відомостей, підготовка письмового висновку щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами таких дій міграційний орган приймає рішення про оформлення документів або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом територіального органу ДМС.

Згідно матеріалів справи, заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.09.2019, подана поштою через установу виконання покарань, в якій позивач утримувався на виконання судового рішення про тимчасовий арешт надійшла на адресу УДМС України у Вінницькій області 22.11.2019 та фактично прийнята до розгляду 11.12.2019.

Отже, заява не була подана територіальному органу ДМС особисто заявником, що унеможливлювало вчинення процедурних дій щодо її перевірки та прийняття, а тому, заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, могла бути взята до розгляду лише після встановлення особи заявника та оформлення всіх необхідних документів, визначених чинним законодавством.

При цьому, це стало можливим лише 11.12.2019 після отримання дозволу на побачення з позивачем посадових осіб УДМС України у Вінницькій області в приміщенні Вінницької УВП № 1 за участю перекладача та здійснення відповідних дій.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у визначеному чинним законодавством порядку прийнято до розгляду та зареєстровано саме 11.12.2019.

Відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач не порушив строку попереднього розгляду заяви позивача, адже оскаржуваний наказ оформлено 02.01.2020, тобто протягом п`ятнадцяти робочих днів, як це передбачено ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI.

Щодо правомірності рішення УДМС України у Вінницькій області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слід вказати наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 1 ст. 6 Закону № 3671-VI вказано, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, однією з підстав для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидна необґрунтованість заяви, під якою необхідно розуміти відсутність у заявника умов для набуття статусу біженця або особи без громадянства, визначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

При цьому, вказані підстави є застосовними саме на етапі попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відтак їх встановлення територіальним органом ДМС дає самостійні правові підстави для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання іноземця біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно матеріалів справи, у заяві від 25.09.2019 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач просив надати йому притулок або додатковий захист в Україні, посилаючись на те, що уряд США переслідує іноземних добровольців, які захищали Україну від збройної агресії з боку Російської Федерації. Тому, оскільки позивач з 2015 року брав участь у проведенні АТО на сході України в складі добровольчих формувань, зокрема таких як "Правий сектор", в разі повернення у країну походження існує серйозна небезпека для його життя внаслідок вищезазначених переслідувань.

Під час співбесіди, яка відбулась 11.12.2019, на питання про причини звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач відповів, що його життя у небезпеці, якщо він повернеться в країну походження, оскільки уряд США вважає його екстремістом англосаксонського правового крила, яким він не є. Також позивач зазначив, що він піддається політичному переслідуванню у США за допомогу Україні у війні з Російською Федерацією. Крім того, позивач пояснив, що є велика вірогідність того, що в разі повернення до США його ув`язнять пожиттєво або засудять до смертної кари за злочини, яких він не вчиняв.

Частиною 1 ст. 1 Закону № 3671-VI визначено, що біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Водночас немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Наведені вище умови, за наявності яких особа може вважатися біженцем, повністю узгоджуються з положеннями пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

При цьому, "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї в її країні. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

01.12.2013 Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців затверджено Керівництво з процедур і критерії визначення статусу біженців. Тематичні рекомендації з міжнародного захисту (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців)" (далі Керівництво УВКБ ООН).

Відповідно до п. 45, 66 вказаного Керівництва для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п. 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тому у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом п`ять статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця та міжнародного захисту в іншій державі, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Саме заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Водночас при розгляді цього питання необхідно враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Тобто особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань пов`язане з ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та що її життю, безпеці чи свободі загрожує небезпека в країні походження і що вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з роз`ясненнями, надати у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (зі змінами та доповненнями), обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Наведене дає змогу дійти висновку, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань належить до визначальних критеріїв у питанні визнання особи біженцем. Такі побоювання мають оціночну складову, але в кожному разі вони мають бути пов`язані з конвенційними ознаками. Водночас саме особа, яка має намір отримати статус біженця, повинна довести, що не може користуватися захистом країни громадянської належності внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і що ці побоювання є обґрунтованими, тобто доводяться дійсно існуючими обставинами.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт переслідування позивача в країні походження за ознаками раси, національності, статі, релігійними переконаннями чи політичними поглядами, також відсутні докази того, що до позивача застосовувалось фізичне або психічне насильство в США, пов`язане з расою, національністю, статтю, релігійними або політичними переконаннями.

Таким чином, оцінюючі зазначені позивачем приводи побоюватись переслідування в країні громадянської належності, судом першої інстанції вірно вказано, що позивач не навів жодних підстав, які б свідчили про те, що він покинув свою країну і став біженцем внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або через свої політичні переконання.

При цьому заявлена позивачем інформація має загальний характер та не містить відомостей про події його переслідувань або утисків на батьківщині. Зокрема, ані під час розгляду заяви про надання статусу біженця, ані в ході судового розгляду цієї справи в суді першої та апеляційної інстанцій позивач не навів жодних фактів, які б вказували на реальність його побоювань та давали достатні підстави вважати, що у зв`язку з цим життю, здоров`ю чи свободі позивача загрожує небезпека в країні походження.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що позивач вперше прибув в Україну у травні 2015 року, але після цього неодноразово залишав територію України та повертався в США, де тривалий час жив та працював.

Зокрема, з серпня 2016 року по березень 2017 року він проживав у м. Фенікс, Арізона (США), де працював консультантом з безпеки. З серпня 2017 року по квітень 2018 року у цьому ж місті позивач працював спеціалістом з установки протиблискавичної техніки. Також у серпні 2018 року позивач перебував у м. Дарем, Північна Кароліна (США), звідки на автомобілі поїхав у м. Хуарес (Мексика), далі у м. Мехіко (Мексика), звідки літаком полетів в Україну (через транзитні країни).

Таким чином, встановлені судом обставини справи спростовують твердження позивача про його переслідування у країні походження за участь у добровольчих військових формуваннях в Україні. Адже, незважаючи на те, що позивач декларує свою участь у таких формувань ще з травня 2015 року, протягом 2016-2018 років він вільно приїжджав у свою країну, виїжджав з неї, проживав там і працював, не піддаючись жодним утискам та переслідуванням.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивача затримано 21.08.2019 при спробі в`їзду на територію України з Республіки Молдова, оскільки згідно з обліками Інтерполу позивач знаходився у міжнародному розшуку. Водночас заяву про визнання біженцем позивач подав до міграційної служби 25.09.2019, тобто вже під час перебування у СІЗО у зв`язку з початком процедури його екстрадиції до США.

При цьому, в матеріалах справи міститься інформація щодо вчинення позивачем в країні походження до прибуття в Україну злочинів неполітичного характеру, які відповідно до Кримінального кодексу України належать до тяжких та особливо тяжких злочинів.

Так, за матеріалами Генерального секретаріату Інтерполу позивач знаходиться в міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до США для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ст. 1951 (а), ст. 1951 (а) та 2, ст. 924 (с)(1)(А)(ііі) та (о), ст. 924 (с)(1)(J)(1) та (о) КК США (крадіжка, розбій, вбивство).

Відповідно до запиту компетентних органів США про видачу (екстрадицію) та доданих до нього документів, позивач розшукується для притягнення до судової відповідальності у США за трьома окремими кримінальними справами.

Позивач є суб`єктом обвинувального акту у кримінальній справі № 2:19-mJ-1098-NPM, виданого 16.08.2019 Федеральним окружним судом США по середньому округу Флориди, по обвинуваченню у: 1) змові з метою втручання в торгівлю шляхом насильства (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі); 2) втручанні в торгівлю шляхом насильства (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі); 3) змові з метою застосування і носіння вогнепальної зброї під час і у зв`язку зі скоєнням насильницького злочину (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі); 4) застосуванні і носінні вогнепальної зброї під час і у зв`язку із скоєнням насильницького злочину, яке спричинило за собою вбивство двох осіб з метою пограбування (передбачає максимальне покарання у вигляді смертної кари або ув`язнення на будь-який термін або на все життя).

Крім того, позивач є суб`єктом обвинувального акту у кримінальній справі № 5: СR-19-00666-PHX-SPL (JZB), виданого 05.06.2019 Федеральним окружним судом США по округу Арізона, по обвинуваченню у протиправному використанні паспорта (передбачає максимальне покарання у вигляді 20 років позбавлення волі).

Також позивач є суб`єктом обвинувального акту у кримінальній справі № 5: 19-СR-331-1BO(4), виданого 20.08.2019 Федеральним окружним судом США по Східному округу штату Північна Кароліна по обвинуваченню у: 1) змові у вчиненні паспортного шахрайства та викрадення особистих даних при обтяжуючих обставинах (передбачає максимальне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі); 2) паспортному шахрайстві, сприянні та підбурюванні (передбачає максимальне покарання у вигляді 10 років позбавлення волі); 3) викраденні персональних даних при обтяжуючих обставинах, сприянні та підбурюванні (передбачає обов`язкове покарання у вигляді 2 років позбавлення волі додатково до будь-якого іншого терміну у вигляді позбавлення волі).

Таким чином, за законодавством України деякі інкриміновані позивачу правопорушення відповідають ст.ст. 185, 187, ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України та є екстрадиційними. Саме тому на сьогодні щодо позивача проводиться процедура видачі (екстрадиції) до США.

Водночас, обґрунтовуючи позовну заяву та апеляційну скаргу позивачем вказано, що в США позивачу загрожує смертна кара і це є самостійною підставою для визнання його таким, що потребує додаткового захисту в Україні, оскільки у разі повернення в США існує велика вірогідність, що позивача ув`язнять пожиттєво або засудять до смертної кари.

Разом з тим, статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", пункту "F" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 12 Директиви 2011/95/ЄС від 13.12.2011 передбачено, що особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, якщо є серйозні підстави вважати, що вона вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Відповідно до пунктів 56, 59 Керівництва УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання бути притягнутим до відповідальності за вчинення дій, відповідальність за які визначена Кримінальним кодексом США, оскільки на даний час вирішується питання щодо його екстрадиції (видачі) відповідним органам США.

Згідно положень параграфу 1(b) статті 17 цієї Директиви громадянин третьої країни або особа без громадянства виключаються з числа осіб, які мають право на додатковий захист, якщо є серйозні підстави вважати, що він або вона вчинили тяжкий злочин.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості надання позивачеві статусу особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Крім того, відповідно до ст. 15 вищевказаної Директиви під ризиком серйозної шкоди, як підставу для надання особі додаткового захисту, необхідно розуміти:

(a) смертну кару або приведення її у виконання; або

(b) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження; або

(c) серйозну особисту загрозу життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Отже, під загрозою життю особи в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари слід розуміти наявність реального ризику бути страченим, що, у даному випадку, означає ухвалення смертного вироку або виконання вироку про смертну кару.

При цьому, в країні походження позивач обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, за окремі з яких законами США передбачено такі альтернативні види покарання як ув`язнення на певний термін, або довічне ув`язнення, або смертна кара. Водночас будь-якого вироку за цим обвинуваченням не винесено і на даний час воно навіть не є предметом судового розгляду.

Факт зазначеного формального обвинувачення сам по собі ще не свідчить про існування загрози для життя позивача до тієї міри, щоб давати підстави для визнання його таким, що потребує додаткового захисту в Україні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зібрані під час розгляду заяви позивача матеріали, особиста історія заявника, а також інформація про країну його походження не дають достатніх підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки не вказують на існування реального ризику для заявника зазнати серйозну шкоду внаслідок застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару, чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, катування, чи особистої загрози життю з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, дискримінації, а небажання позивача повертатись до країни громадської належності обумовлюється причинами, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин відповідач правомірно визнав заяву позивача очевидно необґрунтованою і дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав кваліфікувати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, а тому наказ УДМС України у Вінницькій області № 1 від 02.01.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

Оскільки доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 (Craig Austin Lang) залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Полотнянко Ю.П. Драчук Т. О.