Справа № 480/5086/19
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Бондар С.О.

22 червня 2020 р.Справа № 480/5086/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Роменська виправна колонія (№ 56)» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

встановила:

04.12.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить визнати протиправною бездіяльність відповідача державної установи «Роменська виправна колонія (№ 56) (далі ДП «Роменська ВК № 56, установа) щодо відмови у внесенні змін до наказу по його звільнення зі служби від 04.06.2019 року № 68/ос зі служби в Державній кримінально-виконавчої службі України за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України від 02.07.2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII в редакції, що була чинною на час винесення спірних правовідносин) (за власним бажанням на п. 2 ч. 1 ст. 77 цього Закону та зобов`язати відповідача внести зміни в означений наказ.

Підставою для звернення до суду ОСОБА_1 визначив відмову відповідача змінити формулювання причин його звільнення згідно висновку М(ВЛ)КДУ «Територіальне медичне об`єднання по Сумській області» від 19.07.2019 року № 8.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 235 КЗпП України, абзацу 9 п. 5 Розділу I, п. 13 розділу VI Положення про діяльність медичної (військово-лікарняної комісії МВС, затвердженого наказом МВС України від 03.04.2017 року № 258 (подалі Положення № 258 в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), позивач вважає, що така позиція відповідача суперечить нормам діючого законодавства України та порушує його право на отримання одноразової грошевої допомоги, передбаченої п.п. 1 п. 1 розділу Ш Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державно-виконавчої служби України, затвердженого наказом Мінюсту України від 28.03.2918 року № 925/5.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову, відповідач зазначив, що рішення ВЛК про непридатність до служби в поліції, яке може бути підставою для звільнення через хворобу, повинне передувати рапорту працівника поліції про звільнення.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 28.12.2019 року в задоволені вимог адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення вмотивовано тим, що постанова ВЛК № 8 про хворобу позивача прийнята 19.07.2019 року, тобто після звільнення його зі служби, а тому не може бути підставою звільнення ОСОБА_1 , оскільки норми спеціального законодавства, що регулюють правовідносини, пов`язані з проходженням служби в поліції, не передбачають обов`язку щодо внесення змін до формулювання підстав звільнення. Крім того, судом установлено, що визначене позивачем в рапорті про звільнення за власним бажанням, відповідало його волевиявленню, отже, підстави для застосування положень ст. 235 КЗпП України відсутні.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення вимог адміністративного позову.

Позивач наголошує, що п. 13 розділу VI Положення № 258 регламентує право колишнього поліцейського ініціювати питання щодо визначення придатності до служби за станом здоров`я на час звільнення зі служби.

Також позивач вказує, що подання рапорту про звільнення з формулюванням за власним бажанням було вимушеним кроком для безперешкодного отримання направлення на проходження ВЛК, а обставини, що викладені ним в апеляційній скарзі об`єктивно вказують на те, що в дійсності стояло питання про звільнення зі служби у зв`язку із захворюванням, що зумовлювало непридатність для подальшого проходження служби.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилається на аргументи фактично аналогічні, викладеним у відзиві на позовну заяву.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308 КАС України).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308 КАС України).

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача та його представника, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Наказом ДП «Роменська ВК № 56» від 04.06.2019 року № 68/ОС-19 майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки, 07.06.2019 року звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України за п. 7 ч. 1 (за власним бажанням) ст. 77 Закону № 580-VIII. Підстава: рапорт Кириченка А ОСОБА_2 О ОСОБА_2 , погодження міжрегіонального управління від 31.05.2019 року (а.с. 39, 40).

Постановою № 8 від 19.07.2019 року Медичної (Військово-лікарської) комісії ДУ «Територіальне медичне об`єднання по Сумській області» визначено, що захворювання, які маються у позивача ОСОБА_1 , пов`язані з проходженням ним служби у поліції (а.с. 14).

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, з позовної заяви ОСОБА_1 , яка скерована до суду 04.12.2019 року (а.с. 35), - «… йому було відмовлено у внесені змін до наказу № 68ос-19 від 04.06.2019 року з посиланням на те, що позивач звільнявся за власним бажанням».

Додатком до позовної заяви ОСОБА_1 долучена його заява, скерована на адресу відповідача засобом поштового зв`язку 28.11.2019 року, якою позивач просить внести зміни до наказу № 68ос-19 від 04.06.2019 року в частині формулювання підстав свого звільнення, оскільки постановою М (ВЛ)К ДУ «Територіальне медичне об`єднання по Сумській області» встановлений причинний зв`язок між наявними у нього захворюваннями та проходженням служби (а.с. 20).

Колегія суддів зауважує, що до позовної заяви ОСОБА_1 не додано доказів, які б безспірно підтверджували ту обставину, що станом на 04.12.2019 року відповідач відмовив ОСОБА_1 у задоволені прохання внести зміни до наказу по його звільнення в частині зміни підстав звільнення.

Докази наявності станом на 04.12.2019 року означеного рішення відповідача позивач ОСОБА_1 судам першої та апеляційної інстанцій не надав.

Згідно із ст. 15 Закону України від 02.10.1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

За приписами ст. 20 цього Закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Частиною 1 ст. 2 КАС України унормовано, що завданням адміністративного судочинства є < > вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, < > від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що на час звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду з позовною заявою, тобто на 04.12.2019 року, позивач не надав суду доказів на підтвердження факту порушення його прав з боку відповідача і, таким чином, доказів того, що він потребує судового захисту.

Колегія суддів звертає увагу також на ту обставину, що підставою звернення позивача до суду, як це вбачається із змісту його позовної заяви, не слугувала усна (в супереч положень ч. 4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян») відмова ДП «Роменська ВК № 56» задовольнити його прохання, викладене в заяві від 28.11.2019 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується із загальним висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог адміністративного позові ОСОБА_1 , за недоведеністю позивачем факту порушення його прав, свобод або інтересів з боку відповідача станом на час звернення до суду з адміністративним позовом.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зміна судового рішення може полягати в доповнення або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки вищенаведені в постанові суду апеляційної інстанції обставини судом першої інстанції залишені поза увагою та цим обставинам судом не надана належна правова оцінка, колегія суддів змінює судове рішення з мотивів його прийняття.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право < > змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Колегія суддів не вбачає підстав для надання правої оцінки доводам позивача ОСОБА_1 , викладеним в апеляційній скарзі про те, що подання рапорту про звільнення за власним бажанням з його боку було вимушеним кроком, оскільки означене не слугувало підставою (зміст позовної заяви) його звернення 04.12.2019 року до суду.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.12.2019 року.

Інші доводи учасників справи на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України підстави для проведення розподілу судових витрат по справі відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 5-10, 292, 308, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року змінити з мотивів його прийняття.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі тридцяти днів, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова
Постанова у повному обсязі складена і підписана 02 липня 2020 року.