Справа № 420/2075/20
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2020-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/2075/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року (суддя Потоцька Н.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 05 травня 2020 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

11 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 27.06.2017 року, яким було скасовано рішення ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 10.11.2005 року про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 27.06.2017 року, яким було скасовано рішення ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 10.11.2005 року про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 . Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок державних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судового збору за подання адміністративного позову за дублікатом квитанції №0.0..1 від 06.03.2020 року у сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ГУ Державної міграційної служби в Одеській області подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач на час подання документів для отримання громадянства України надав завідомо неправдиву інформацію, зокрема відповідно до даних Департаментом адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, позивач в період з 06.1989 р. по 05.1991 р. не був зареєстрований в м. Одесі.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС Україна неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справа розглянута апеляційним судом за їх відсутністю. На підставі ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 (позивач далі), ІПН НОМЕР_1 , є громадянином України відповідно паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 30.11.2005 року.

26.05.2017 року ОСОБА_1 подана заява-анкета №5392788 про оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до Приморського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області.

Приморським районним відділом ГУ ДМС України в Одеській області листом від 04.08.2017 року №2164/5115 позивача повідомлено, що громадянство України ОСОБА_1 припинено згідно Довідки про припинення громадянства України №215654 від 27.06.2017 року, у зв`язку з чим в оформленні паспорта відмовлено.

Довідкою про наявність підстав для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням від 27.06.2017 року підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 набув громадянства України за територіальним походженням шляхом обману унаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, а саме: надання неправдивих відомостей, які були подані для набуття громадянства України виписки з будинкової книги про склад сім`ї та про постійне проживання з червня 1989 року по травень 1991 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Проведеною перевіркою встановлено, що згідно даних ЖКС «Портофранківський» позивач за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованим/знятим з реєстраційного обліку не значиться.

На підставі цього рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 27.06.2017 року скасовано рішення ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 10.11.2005 року про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 у зв`язку з неправдиво наданими відомостями щодо проживання на території України з 06.1989 року по 05.1991 року.

Листом ГУ ДМС України в Одеській області від 21.06.2017 року №4/5-Б-1050 (на №Б-1050 від 09.08.2017) на ім`я ОСОБА_1 позивача повідомлено, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовано рішенням ГУ ДМС України в Одеській області.

Листом ГУ ДМС України в Одеській області надано відповідь на адвокатський запит Соловйова Д.І. щодо позивача, яким зокрема, повідомлено, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 30.11.2005 року на ім`я ОСОБА_1 до цього часу не вилучено. Для отримання довідки про припинення громадянства України ОСОБА_1 необхідно здати паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 30.11.2005 року.

Враховуючи той факт, що позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки та його діти є громадянами України, за умови перебування на території України на законних підставах позивач має правові підстави для отримання дозволу на імміграцію в Україну згідно пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Позивач, не погоджуючись з таким рішенням відповідача, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов ОСОБА_1 огли суд першої інстанції виходив з того, що ГУ ДМС України в Одеській області, приймаючи оскаржуване рішення не наданий повний пакет документів, необхідний для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України, не надано належних доказів у розумінні КАС України на підтвердження факту подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, не дотримано принципу пропорційності, балансу між несприятливими наслідками прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, що призводить для настання несприятливих наслідків для позивача.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, статтею 19 Конституції України установлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень збоку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку..

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477- ІV від 23.02.2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

В даній справі підставою виникнення юридичного спору стало рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 27.06.2017 року, яким було скасовано рішення ВГІРФО УМВС України в Одеській області про набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до ст. 25 Конституції України, громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про громадянство України» громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Порядок набуття громадянства України за територіальним походженням встановлений статтею 8 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до частини першої статті 8 цього Закону особа, яка сама або хоча б один з її батьків, дід чи баба, повнорідні брат чи сестра народилися або постійно проживали до 16 липня 1990 року на території, яка стала територією України відповідно до статті 5 Закону України «Про правонаступництво України», а також на інших територіях, що входили до складу Української Народної Республіки, Західно-Української Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, що взяв зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її діти реєструються громадянами України.

Іноземці, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок №215).

Відповідно до пунктів 89-90 Розділу IV Порядку №215 територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України.

Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.

Вищезазначеними приписами законодавцем встановлено, що обов`язковою умовою прийняття компетентним органом відповідного рішення про оформлення набуття особою громадянства України є перевірка відповідності оформлення документів з питань громадянства вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України.

Рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України (стаття 21 Закону України «Про громадянство України»).

Відповідно до пункту 88 Порядку №215 (в редакції, чинній на момент скасування рішення про набуття позивачем громадянства України) для скасування рішень про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону органами міграційної служби, дипломатичними представництвами чи консульськими установами України готуються такі документи:

а) подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України;

б) документи, які підтверджують, що особа набула громадянство України за територіальним походженням (стаття 8 Закону) або була поновлена у громадянстві України (стаття 10 Закону) шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянства України (довідка органу міграційної служби, дипломатичного представництва чи консульської установи про те, що іноземець, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, не подав документ про припинення цього громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації його громадянином України, а незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують (частина п`ята статті 8 та частина друга статті 10 Закону); інформація органу міграційної служби про те, що іноземець, який подав декларацію про відмову від іноземного громадянства, не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави (частина восьма статті 8 та частина сьома статті 10); інформація про те, що на момент реєстрації громадянином України існували підстави, за наявності яких особа не поновлюється у громадянстві України (частини перша та друга статті 10 з урахуванням частини п`ятої статті 9 Закону; частина п`ята статті 10 Закону); інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані для набуття громадянства України відповідно до статей 8 та 10 Закону, або інформація про приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України відповідно до статей 8 та 10 Закону.

З системного аналізу наведених правових норм слідує, що скасування рішення про оформлення набуття громадянства відбувається на підставі подання органів міграційної служби, дипломатичними представництвами чи консульськими установами України та на підставі документів, які підтверджують, що особа набула громадянство України за територіальним походженням шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в Постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції слушно послався на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 31.03.2020 року у справі №826/15115/17, провадження №К/9901/61832/18:

«Тобто, необхідною та обов`язковою умовою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону №2235-ІІІ є встановлення центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, факту набуття особою громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Вказані обставини повинні бути підтверджені відповідними документами, які свідчать, зокрема, про факт подання особою свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів. Крім того, встановленню підлягають також факти, підтверджуючі провину або злочинний намір, подачу завідомо хибних відомостей, обман заявника при отриманні ним паспорта громадянина України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі №820/1293/16, від 24 квітня 2019 року у справі №2040/5642/18 та від 19 грудня 2019 року у справі №815/3575/15».

Так, згідно з оскаржуваним рішенням відповідача, підставою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України визначено те, що ОСОБА_1 надані неправдиві відомості щодо проживання на території України в період з 06.1989 року по 05.1991 рік.

При цьому ГУ ДМС України в Одеській області не надано належних доказів у розумінні КАС України на підтвердження факту подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів.

Зокрема, апелянт/відповідач у апеляційній скарзі, відзиві на адміністративний позов та листах ГУ ДМС України в Одеській області від 21.04.2017 року №4/5-4623, від 21.06.2017 року №4/5-Б-1050 посилається на наступну інформацію, що слугувала підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

ОСОБА_1 набув громадянство України згідно рішення ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 10.11.2005 р. на підставі п. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Підставою для оформлення громадянства України стала довідка про проживання на території України з 06.1989 по 05.1991 року за адресою: АДРЕСА_1 , проте, дійсність даної довідки викликає сумнів, оскільки відповідно копії паспорта громадянина колишнього СРСР серії ХХІV НОМЕР_3 679676, виданого 16.04.1992 відділом міліції ВВС Кіровського райвиконкому м. Баку, позивач був зареєстрований (прописаний) з 11.12.1987 по 18.02.2000 в АДРЕСА_2 .

Судом першої інстанції правильно враховано, що у наданих відповідачем матеріалах особової справи ОСОБА_1 наявна копії паспорта громадянина колишнього СРСР серії НОМЕР_4 679676, виданого 16.04.1992 року, проте сторінки паспорта щодо реєстрації позивача в період з 11.12.1987 по 18.02.2000 роки відсутні.

Крім того, апелянт/відповідач посилається на копію адресного листка вибуття ОСОБА_1 , який також відсутній в матеріалах особової справи позивача.

Таким чином суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до пункту 88 Порядку №215 відповідачем не наданий повний пакет документів, необхідний для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону України «Про громадянство України». Так, наявне лише подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України та довідка, що підтверджує набуття громадянства України за територіальним походженням, натомість, інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані для набуття громадянства України відповідно до статей 8 та 10 Закону (в повному обсязі) відсутні.

Виходячи з викладеного у пункті 88 Порядку №215 (пункті «б») необхідними документами для скасування рішень про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону є в сукупності інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані для набуття громадянства України відповідно до статей 8 та 10 Закону.

Як вже зазначалося вище, на відповідача як суб`єкта владних повноважень поширюється конституційний принцип, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України встановлено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (справи «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Москаль проти Польщі». Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (справи «Лелас проти Хорватії» від 20.05.2010 року та «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (справи «Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (справа «Лелас проти Хорватії»).

Принципи, які знайшли розвиток і відображення в процедурних рішеннях ЄСПЛ, також закріплені і в Висновку Венеціанської комісії «За демократію через право» (Мірило правовладдя), ухвалений Венеціанською Комісією на 106-му пленарному засіданні 11-12 березня 2016 р. та схвалений Комітетом Міністрів на 1263-му засіданні 6-7 вересня 2016 року і Конгресом місцевих і регіональних влад Ради Європи на 31 - й сесії 19-21 жовтня 2016 року.

Зокрема, принцип легітимних очікувань є складовою загального принципу юридичної визначеності в праві Європейського Союзу, виведеного з національних систем права. Він так само виражає ідею, що органи публічної влади повинні не лише додержуватися приписів актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань. Згідно з доктриною легітимних очікувань - ті, хто чинить добросовісно на підставі права, яким воно є, не повинні відчувати краху надій щодо своїх легітимних очікувань. Утім, нові ситуації можуть бути достатньою підставою для законодавчих змін, що спричиняють виникнення відчуття краху легітимних очікувань у виняткових випадках. Така доктрина застосовна не лише до законодавства, а й до рішень індивідуального характеру, що їх ухвалюють органи публічної влади (п. 61).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 27.06.2017 року, яким було скасовано рішення ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 10.11.2005 року про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 відповідає ознакам свавільного рішення; згідно з принципом «належного урядування», адже ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу і такі помилки, за загальним правилом, не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.11.2019 року у справі №820/1916/18 (адміністративне провадження №К/9901/68081/18).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріпляє у собі право на повагу до приватного і сімейного життя.

Так, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський Суд з прав людини, розглядаючи справу «Ахмедов проти Азербайджану» від 30.01.2020 року, дійшов таких висновків.

Поняття «приватне життя» в сенсі статті 8 Конвенції є широким поняттям, яке охоплює різні аспекти фізичної та соціальної ідентичності (див. Дженовезе проти Мальти, § 30, 11 жовтня 2011 року та ОСОБА_2 , § 62, 21 червня 2016 року). Хоча право на громадянство як таке не гарантується Конвенцією або протоколами до неї, не можна виключати, що свавільне позбавлення громадянства при певних обставинах є порушенням статті 8 Конвенції, оскільки наслідки такої відмови мають вплив на приватне життя окремих осіб (див. Карасьов проти Фінляндії, 31414/96, ЄСПЛ 1999-II; в Дженовезе, згадане вище, § 30; і K2 проти Сполученого Королівства, 42387/13, § 49, 7 лютого 2017 року)…

Колегія суддів підкреслює, що ці ж принципи повинні застосовуватися до позбавлення уже отриманого громадянства, так як це може призвести до аналогічного, якщо не більшого втручання у право особи на повагу до сімейного та приватного життя (див. Рамадан, згадане вище, § 85; К2, згадане вище, § 49; і Алпеева і Джалагония проти Росії,№. 7549/09 і 33330/11, § 108, 12 червня 2018 року…

При визначенні самоуправство, суд взяв до уваги, чи скасування відбулось згідно із законом; чи супроводжувалось необхідними процедурними гарантіями, в тому числі, чи мала особа, позбавлена громадянства, можливість оскаржити рішення в суді шляхом надання відповідних гарантій; і влада діяли старанно і швидко (див. Рамадан, згадане вище, §§ 86-89; К2, згадане вище, § 50; і Алпеева і Джалагония, згадане вище, § 109)…

Хоча заявником не зазначено, що вищезазначеним рішенням внутрішніх органів зробили його особою без громадянства, стає ясно, що рішення на цей рахунок спричинили за собою значні негативні наслідки для здійснення прав заявником у його повсякденному житті. Це рішення також створює невизначеність у відношенні правового статусу перебування заявника в Азербайджані, напряму пливає на його соціальну ідентичність. Тому оскаржувана постанова була втручанням у право заявника на повагу до приватного життя відповідно до статті 8 (див. Алпеева і Джалагония, згадане вище, § 115).

Таким чином застосовуючи принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, суди 1-ї та 2-ї інстанцій дійшли висновку про наявність порушення статті 8 Конвенції стосовно заявника, оскільки спірне рішення має вплив на приватне життя позивача та його родини, а також створює значні негативні наслідки для здійснення прав позивачем у його повсякденному житті.

Адже відповідачем не дотримано принципу пропорційності, балансу між несприятливими наслідками прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, що призводить для настання несприятливих наслідків для позивача.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, а саме, з визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві», суд оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть сторони при застосуванні таких обмежень. Тому, суд вважає правильним, зробити висновок, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право, передбачене статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 13).

ОСОБА_1 має дружину, ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_5 від 17 грудня 1994 року та двох дітей, народжених в Україні у 1995 та 2002 роках, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 09 серпня 1995 року та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 від 17 січня 2003 року (а.с. 24-26).

Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу серії АВК №932586 від 31 травня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М., позивач є власником 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки скасування рішення про набуття громадянства України має наслідком повну зміну способу життя родини. Проте, дані обставини не були враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 02.07.2020 р.