Справа № 520/4175/2020
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2020-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

03 липня 2020 р. Справа № 520/4175/2020

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Супрун Ю.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Харківської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії Московського району (, м. Харків, проспект Московський, буд. 197, 61037) про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі за текстом ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії Московського району (надалі - відповідач), в якому просить суд з урахуванням уточнених позовних вимог від 28.04.2020 року:

- зобов`язати Харківську міжрайонну медико-соціальну експертну комісію () винести рішення про визнання ОСОБА_1 з 21.11.2019 інвалідом ІІ групи безстроково, висновок акту огляду МСЕК зі змінами направити ОСОБА_1 на потову адресу: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Харківську міжрайонну медико-соціальну експертну комісію () внести відповідні зміни до індивідуальної програми реабілітації інваліда від 21.11.2019, а саме: виключити з індивідуальної програми висновок "потребує психіатричної допомоги" та обов`язок перебувати на обліку та лікуванні в інституті неврогології, психіатрії та наркології НАМН України, а також надати ОСОБА_1 право вибору лікарів та лікарні, включити до індивідуальної програми реабілітації інваліда облік та лікування в інституті патології хребта та суглобів імені професора Сетенка, виключити з індивідуальної програми реабілітації інваліда обов`язок перебувати на консервативному лікуванні в неврологічному відділені будь-якої іншої лікарні за відсутності ефекту від консервативного лікування.

Суд зазначає, що дана адміністративна справа не належить до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження та має незначну складність.

Відповідно до положень ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі у відповідності до положень ст. 257 КАС України.

Згідно з положеннями ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно з положеннями ч.2,3,4,5 ст.262 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів із дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.11.2019 року на сумісному засіданні Обласної МСЕК №4 та Московської МСЕК, позивачці було відмовлено у продовженні ІІ групи інвалідності, як інваліду з дитинства, однак, на комісії було прийнято рішення, що вроджена патологія хребта обмежує життєдіяльність та працездатність в легкій формі, тому винесене рішення про визнання позивача інвалідом ІІІ групи з дитинства на період з 21.11.2019 року по 01.12.2020 року вважає неправомірним. Щодо внесення до індивідуальної програми реабілітації інваліда від 21.11.2019 №570 позивач зазначає, що відповідачем при оформленні було порушено п.8 Положення №757 «Про затвердження Положення про індивідуальну програму реабілітації особи з інвалідністю», в якому зазначено, що індивідуальна програма розробляється за участю особи з інвалідністю чи законного представника дитини з інвалідністю фахівцями МСЕК або ЛКК із залученням в межах компетенції спеціалістів закладів охорони здоров`я, органів соціального захисту, державної служби зайнятості, органів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального захисту інвалідів та інших органів, які провадять діяльність у сфері реабілітації осіб з інвалідністю.

Відповідачем, Харківською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією Московського району, 30.06.2020 року за вх.№01-26/49304/2020 до канцелярії суду подано відзив на позов, в якому зазначив, що заперечує проти позовних вимог, зважаючи на те, що згідно п. 23 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності» Постанови Кабінету міністрів № 1317 від 03 грудня 2009р., у разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської комісії хворий, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання або особа з інвалідністю має право подати протягом місяця після одержання висновку комісії письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських комісій або до комісії, в якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров`я. Комісія, що проводила огляд, або управління охорони здоров`я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення. Згідно п.24 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності» Постанови Кабінету міністрів № 1317 від 03 грудня 2009р., рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ. Таким чином позивачка зверталась в порядку оскарження рішення, однак не бажала звертатися в порядку оскарження рішення МСЕК, щоб рішення МСЕК було переглянуто в Центральній медико-соціальній експертній комісії МОЗ. Зазначає, що позивачка не надала належних доказів, які б спростовували висновки міжрайонної медико-соціальної комісії Московського району про те, що стійкі, помірної важкості функціональні порушення організму позивача призвели до вираженого обмеження її життєдіяльності, яке відноситься до II групи інвалідності. Щодо внесення змін до індивідуальної програми реабілітації інваліда від 21.11.2019 відповідач зазначає, що за незгодою ОСОБА_1 відповідач не мав можливості відкоригувати індивідуальної програми реабілітації інваліда. Щодо виключення з індивідуальної програми реабілітації інваліда обов`язок перебувати на консервативному лікуванні в неврологічному відділені будь-якої іншої лікарні за відсутності ефекту від консервативного лікування, відповідач зазначив, що цей запис носить рекомендований характер.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Так, вперше ОСОБА_1 оглянута 29.09.2010р. Московською міжрайонною МСЕК м. Харкова по діагнозу: "Остеохондроз поперекового відділу хребта, стадія субкомпенсації, лівобічна люмбоішіалгія, стадія ремісії" - визнана особою з інвалідністю III групи, "інвалід з дитинства" на період навчання і набуття професії (студентка II курсу ХНЮА ім. Я. Мудрого).

01 жовтня 2011 року Московською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією продовжена III група інвалідності на період з 01 жовтня 2011року до 01 жовтня 2012рік, причина інвалідності - дитинство, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК за №630756.

01 жовтня 2012 року Московською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією продовжена III група інвалідності на період з 01 жовтня 2012рік до 01 жовтня 2013рік, причина інвалідності - дитинство, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК за №190092.

01 жовтня 2013 року Московською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією продовжена III група інвалідності на період з 01 жовтня 2013рік до 01 жовтня 2014рік, причина інвалідності - дитинство, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК за №190939.

08 жовтня 2014 року Московською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією встановлена II група інвалідності на період з 08 жовтня 2014рік до 01 листопада 2015року, причина інвалідності - дитинство, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК за №643722.

01 листопада 2015 року Московською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією встановлена II група інвалідності на період з 01 листопада 2015року до 01 листопада 2017 року, причина інвалідності - дитинство, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК за №123293.

01 листопада 2017 року Московською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією встановлена II група інвалідності на період з 01 листопада 2017року до 01 листопада 2019року, причина інвалідності - дитинство, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК за №701075.

28 вересня 2017 року прізвище ОСОБА_2 змінено на прізвище ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 28 вересня 2017 року.

21 листопада 2019 року Московською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією встановлена III група інвалідності, на період з 21 листопада 2019 року до 01 грудня 2020 року, причина інвалідності - дитинство, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК за №984970.

ОСОБА_1 повторно була оглянута на сумісному засіданні Московської міжрайонної МСЕК та Обласної МСЕК №4 21.11.2019, за діагнозом: "Двобічна люмбоішалгія, змішаний варіант, помірний больовий синдром. Диспластичний спонділолістез L5 III ст., нестабільність L5-S1, стеноз хребтового каналу поперекового відділу, помірне обмеженням функції поперекового відділу хребта" - визнана особою з інвалідністю III групи, інвалідність з дитинства, строком до 2020 року.

21 листопада 2019 року на сумісному засіданні Обласної МСЕК №4 та Московської МСЕК позивачці було неправомірно відмовлено у продовженні II групи інвалідності безстроково, комісія дійшла до висновку, що має місце позитивна динаміка або відновлення стану здоров`я після консервативного лікування, встановлена III група інвалідності на період з 21.11.2019р. по 01.12.2020р. Вперше за весь період перебування мною на інвалідності рекомендоване відповідачем активне лікування.

Не погоджуючись з таким рішенням позивачка 20.11.2019 року звернулась до комісії, для вирішення порушеного питання.

Від Московської МСЕК надійшов лист від 21.11.2019 року без номеру на звернення позивачки від 31.20.2019 та 21.11.2019, у якому зазначено, що дана патологія на теперішній час обмежує життєдіяльність та працездатність в легкій формі, винесене рішення про встановлення інвалідності ІІІ групи дитинства у особи інтелектуальної праці. З 2014р. була визнана інвалідність ІІ групи на період навчання, придбання професії, про що хвора попереджалась. В зв`язку з неузгодженням з винесеним рішенням, пропонована путівка в Дніпропетровський інститут експертиз.

Від «Обласного центру медико-соціальної експертизи» Департаменту охорони здоров`я Харківської Обласної державної адміністрації надійшов лист від 27.01.2020 року №Д-12 від 02.01.2020, №Д-12-1 від 03.01.2020 у якому вказано, що для вирішення порушеного у зверненні питання, повторно запропонували ОСОБА_1 консультативне обстеження в ДУ «Укр. Держ. НДІ МСПІ МОЗ України» м. Дніпро або огляд в Центральній медико-соціальній експертній комісії Міністерства охорони здоров`я України м. Києва. За направленням на обстеження в ДУ «Укр. Держ. НДІ МСПІ МОЗ України» або ДЗ «ЦМСЕК МОЗ України» м. Києва Дорофеєнко Н.С. необхідно звернутися до Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Харкова.

Не погоджуючись з рішенням Обласної МСЕК №4 та Московської МСЕК позивачка звернулась за захистом своїх прав до суду.

Відносно зобов`язання Харківську міжрайонну медико-соціальну експертну комісію винести рішення про визнання ОСОБА_1 з 21.11.2019 інвалідом ІІ групи безстроково, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з положеннями статті 3 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009 затверджено Положення про медико соціальну експертизу, яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Відповідно до пунктів 3 5 Положення про медико соціальну експертизум медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури. Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій. Центр (бюро) очолює головний лікар, який призначається Міністром охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, керівником управління охорони здоров`я обласної (міської) держадміністрації. Комісії у своїй роботі керуються Конституцією і законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами відповідних державних замовників, інших центральних органів виконавчої влади, що регулюють відносини державних замовників, інших центральних органів виконавчої влади, що регулюють відносини у зазначеній сфері, та цим Положенням, іншими нормативно-правовими актами з питань медико-соціальної експертизи.

Згідно з пунктом 15 Положення про медико соціальну експертизу комісії проводять своєчасно огляд (повторний огляд) осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за місцем їх проживання або лікування, у тому числі за місцем їх проживання або місцем перебування у закладах соціального захисту для бездомних осіб та центрах соціальної адаптації осіб, звільнених з місць позбавлення волі, за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після пред`явлення паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу.

Також, постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009 затверджено Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, яке визначає порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями.

Відповідно до пункту 3 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Згідно з пунктом 8 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених у пункті 3 цього Положення. Інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) такого потерпілого встановлюються до першого числа місяця, що настає за місяцем, на який призначено повторний огляд.

Відповідно до пунктів 23, 24, 25 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності у разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської комісії хворий, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання або особа з інвалідністю має право подати протягом місяця після одержання висновку комісії письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських комісій або до комісії, в якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров`я. Комісія, що проводила огляд, або управління охорони здоров`я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення. Рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ. МОЗ за наявності фактів порушення законодавства про медико-соціальну експертизу доручає Центральній медико-соціальній експертній комісії МОЗ або Кримській республіканській, Київській та Севастопольській міським або обласній комісії іншої області повторно розглянути з урахуванням усіх наявних обставин питання, з якого оскаржується рішення, а також вживає інших заходів впливу для забезпечення дотримання законодавства під час проведення медико-соціальної експертизи. В особливо складних випадках Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ, Кримська республіканська, обласна, центральна міська комісія та МОЗ можуть направляти осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, для проведення медико-соціального експертного обстеження до клініки Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпропетровськ) та Науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів (м. Вінниця). Після обстеження зазначені науково-дослідні установи складають консультативні висновки, які для комісії мають рекомендаційний характер. Рішення комісії може бути оскаржене до суду в установленому законодавством порядку.

Враховуючи те, що на виконання абз. 3 п.24 відповідачем було запропоновано позивачці скористатися путівкою до Дніпропетровського інституту експертиз, однак ОСОБА_1 не скористалась своїм правом, з підстав встановлення інвалідності, для проведення медико-соціального експертного обстеження до клініки Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпропетровськ) суд приходить до висновку, що в спірних правовідносинах відповідач діяв з дотриманням норм чинного законодавства України.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Харківську міжрайонну медико-соціальну експертну комісію внести відповідні зміни до індивідуальної програми реабілітації інваліда від 21.11.2019, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.23 Закону України №2961-IV від 06.10.2005 «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю розробляється відповідно до Державної типової програми реабілітації осіб з інвалідністю для повнолітніх осіб з інвалідністю - медико-соціальною експертною комісією, для дітей з інвалідністю - лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів. Визначення конкретних обсягів, методів і термінів проведення реабілітаційних заходів, які повинні бути здійснені щодо особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю, кошторис витрат за рахунок бюджетних коштів чи загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також контроль за виконанням індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю в межах своїх повноважень здійснюють медико-соціальні експертні комісії (лікарсько-консультаційні комісії лікувально-профілактичних закладів - щодо дітей з інвалідністю), місцева державна адміністрація, служби зайнятості, реабілітаційні установи, розпорядники відповідних коштів. Обсяг реабілітаційних заходів, що передбачається індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю, не може бути меншим від передбаченого Державною типовою програмою реабілітації осіб з інвалідністю. Індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю є обов`язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності. Індивідуальна програма реабілітації має для особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю рекомендаційний характер. Особа з інвалідністю (законний представник дитини з інвалідністю) має право відмовитися від будь-якого виду, форми та обсягу реабілітаційних заходів, передбачених її індивідуальною програмою реабілітації, або від усієї програми в цілому. Особа з інвалідністю (законний представник недієздатної особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю) бере участь у виборі конкретних технічних та інших засобів реабілітації, виробів медичного призначення, реабілітаційних послуг і санаторно-курортного лікування тощо в межах її індивідуальної програми реабілітації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Положення про індивідуальну програму реабілітації особи з інвалідністю, порядок її фінансування та реалізації затверджується Кабінетом Міністрів України.

Індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов`язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває інвалід, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності (ч.6 ст.69 Закону України №2801-XII, 19.11.1992 «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

Відтак, досліджена судом Індивідуальна програма реабілітації інваліда №570/1363 від 21.11.2019 за своїм характером впливає на права, свободи та інтереси ОСОБА_1 , отже, як індивідуальний акт може бути оскаржена в адміністративному суді.

Надаючи правову оцінку додержання відповідачем порядку оформлення та заповнення Індивідуальної програми реабілітації інваліда №570/1363, суд бере до уваги, що згідно з п.3 «Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда», затвердженого 23.05.2007 постановою Кабінету Міністрів України №757 (надалі «Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда»), індивідуальна програма розробляється на підставі Державної типової програми реабілітації інвалідів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2006р. №1686 (Офіційний вісник України, 2006р., №50, ст.3311).

Індивідуальна програма для повнолітніх інвалідів розробляється медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК), для дітей-інвалідів - лікарсько-консультативною комісією (надалі - ЛКК) лікувально-профілактичних закладів за зареєстрованим місцем проживання або лікування інвалідів (п.4 «Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда»).

Згідно з п.8 «Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда» індивідуальна програма розробляється за участю особи з інвалідністю чи законного представника дитини з інвалідністю фахівцями МСЕК або ЛКК із залученням в межах компетенції спеціалістів закладів охорони здоров`я, органів соціального

захисту, державної служби зайнятості, органів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального захисту інвалідів та інших органів, які провадять діяльність у сфері реабілітації осіб з інвалідністю.

Згідно з п.10 «Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда» у разі письмової відмови інваліда, законного представника дитини-інваліда від виконання індивідуальної програми в цілому або від будь-якого передбаченого нею виду, форми, обсягу або місця проведення реабілітаційних заходів у програмі робиться відповідний запис.

Відповідно до п.1.1 Розділу 1 «Порядку складання форм індивідуальної програми реабілітації інваліда, дитини-інваліда», затвердженого 08.10.2007 наказом Міністерства охорони здоров`я України №623, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.10.2007 за №1197/14464 (надалі «Порядок складання форм індивідуальної програми реабілітації інваліда, дитини-інваліда»), цей Порядок визначає механізм складання форм індивідуальної програми реабілітації інвалідів, дітей-інвалідів (далі - ІПР), заповнення ІПР, унесення до неї змін і результатів про виконання реабілітаційних заходів, а також підбиття підсумків виконання ІПР. Заповнення ІПР та підбиття підсумків про її виконання здійснюється медико-соціальними експертними комісіями (далі - МСЕК), лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів (далі - ЛКК). У разі потреби до складання окремих розділів ІПР залучаються спеціалісти закладів охорони здоров`я, органів праці та соціального захисту населення, освіти, державної служби зайнятості, цільових страхових фондів та інших органів, що здійснюють заходи з реабілітації інвалідів, дітей-інвалідів. Залучення таких спеціалістів до складання ІПР відбувається шляхом безпосередньої їх участі в роботі (засіданнях) МСЕК, ЛКК. У разі потреби, для складання або корегування ІПР, інваліда можуть направити до обласної, центральної міської, Кримської республіканської МСЕК, Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності, Українського державного науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів, обласної (міської) ЛКК, науково-дослідних інститутів педіатричного профілю. Термін складання ІПР не повинен перевищувати одного місяця з дня звернення інваліда до МСЕК, законного представника дитини-інваліда до ЛКК щодо встановлення інвалідності. Унесення змін до ІПР здійснюється МСЕК, ЛКК та, у разі потреби, її оперативного коригування і в межах повноважень - реабілітаційними комісіями реабілітаційних установ.

Як передбачено п.1.2 Розділу 1 «Порядку складання форм індивідуальної програми реабілітації інваліда, дитини-інваліда», записи в ІПР здійснюють МСЕК, ЛКК, реабілітаційні комісії реабілітаційних установ, виконавці реабілітаційних заходів з урахуванням побажань інваліда, дитини-інваліда (її законного представника) та завіряються печаткою. Записи в ІПР здійснюють державною мовою розбірливим почерком. Помилкові та неправильні записи закреслюються однією лінією та засвідчуються підписами керівника або вповноваженої посадової особи. Не допускається заповнення ІПР олівцем, закреслення чи виправлення відомостей, що вносяться до ІПР, а також додаткових записів після того, як ІПР підписана інвалідом або законним представником дитини-інваліда. У графах, які не заповнюються при складанні ІПР, проставляється прочерк ("-").

Відповідачем документально не підтверджено врахування бажань ОСОБА_1 , як особи з інвалідністю при оформленні індивідуальної програми реабілітації інваліда за № 570/1363 від 21.11.2019 року, що підтверджується відсутності підпису інваліда (законного представника).

Як свідчать матеріали справи, заповнення неналежним чином відповідачем Індивідуальної програми реабілітації інваліда ОСОБА_1 №570/1363 тягне порушення прав, свобод та інтересів позивача у сфері охорони здоров`я, виникнення спорів під час реалізації цієї Індивідуальної програми реабілітації інваліда.

Враховуючи наведене, Індивідуальна програма реабілітації інваліда ОСОБА_1 №570/1363 від 21.11.2019 року, складена з порушенням наведених норм права, що впливає на права, свободи та інтереси позивача та є протиправною.

Між тим, оскільки при складанні нової індивідуальної програми реабілітації інваліда ОСОБА_1 з урахуванням зазначених норм права мають бути відповідачем ураховані побажання позивача, то суд не вбачає потреби окремо виключити з індивідуальної програми висновок "потребує психіатричної допомоги" та обов`язок перебувати на обліку та лікуванні в інституті неврогології, психіатрії та наркології НАМН України, а також надати ОСОБА_1 право вибору лікарів та лікарні, включити до індивідуальної програми реабілітації інваліда облік та лікування в інституті патології хребта та суглобів імені професора Сетенка, виключити з індивідуальної програми реабілітації інваліда обов`язок перебувати на консервативному лікуванні в неврологічному відділені будь-якої іншої лікарні за відсутності ефекту від консервативного лікування.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Суд зауважує, що він є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року за №13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Згідно із рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: "Класс та інші проти Німеччини" від 6 вересня 1978 року, "Фадєєва проти Росії" (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, "Кумпене і Мазере проти Румунії" (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Враховуючи викладене, суд вважає, що спірні правовідносини щодо індивідуальної програми реабілітації інваліда є дискреційними, як з боку позивача так і з боку відповідача.

Між тим, відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного суд вважає за необхідне змінити спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача скласти нову індивідуальну програму реабілітації інваліда ОСОБА_1 з додержанням всіх вимог "Порядку складання форм індивідуальної програми інваліда", затвердженого 08.10.2007 Наказом Міністерства охорони здоров`я України за №623, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.10.2007 за №1197/14464 та «Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда», затвердженого 23.05.2007 постановою Кабінету Міністрів України №757.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999 р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі ХіроБалані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та МесропМовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору. Інші доводи сторін висновки суду не спростовують.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 139, 241, 243, 246, 250, 255, 257, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Харківської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії Московського про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати відповідача скласти нову індивідуальну програму реабілітації інваліда ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) з додержанням всіх вимог "Порядку складання форм індивідуальної програми інваліда", затвердженого 08.10.2007 Наказом Міністерства охорони здоров`я України за №623, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.10.2007 за №1197/14464 та «Положення про індивідуальну програму реабілітації інваліда», затвердженого 23.05.2007 постановою Кабінету Міністрів України №757.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 03 липня 2020 року.

Суддя Ю. О. Супрун