Справа № 640/153/20
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2020-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 року м. Київ № 640/153/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., при секретарі судового засідання Морозовій Я.В., розглянув адміністративну справу

за позовом до ОСОБА_1 Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, стягнення моральної шкоди
за участі:

позивача - ОСОБА_1 ;

представника позивача - Тетарчук І.В.;

представника відповідача - Нестеренко Н.М.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - Позивач, ОСОБА_1 ) з позовною заявою (з урахуванням заяви про зміну підстав позову) до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі також - Відповідач, Мінекономіки, Міністерство), в якій просить:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 22.11.2019 № 202-к «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1 » у частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління військово-промислової політики департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки - начальника відділу державного оборонного замовлення.

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління військово-промислової політики департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки - начальника відділу державного оборонного замовлення.

3. Стягнути з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, з 02.12.2019 до поновлення на роботі.

4. Зобов`язати Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України відшкодувати на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскільки Позивача було звільнено з займаної посади всупереч положень статті 49-2 Кодексу законів про працю України, то таке звільнення є незаконним, отже оскаржуваний наказ Відповідача підлягає скасуванню із застосуванням наслідків такого скасування (поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Представник Відповідача, у відзиві на позовну заяву наголосив на відсутності правових підстав для її задоволення, оскільки вважає оскаржуваний наказ таким, що прийнятий Відповідачем на підставі та у спосіб, передбачений Законом України «Про державну службу», що свідчить про його законність.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їхніх представників, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Мінекономрозвитку від 13.07.2017 № 587-к Позивача було призначено на посаду заступника начальника управління військово-промислової політики - начальника відділу державного оборонного замовлення департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки з 14.07.2017 (за результатами конкурсу) (том 1, а.с. 13, 15).

Наказом Мінекономіки від 22.11.2019 № 202-к «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1 » пунктом 1 якого ОСОБА_1 було надано додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби на 6 календарних днів з 25 по 30 листопада 2009 року (на підставі його заяви), а пунктом 2 звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління військово-промислової політики - начальника відділу державного оборонного замовлення 02.12.2019 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (на підставі наказу Міністерства № 322 від 05.11.2019, штатного розпису Міністерства від 11.11.2019) (том 1, а.с. 8).

Вважаючи вищезазначений наказ Відповідача від 22.11.2019 № 202-к протиправним, Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою про його скасування та, відповідно, застосування наслідків такого скасування (поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Окрім наведеного, судом встановлено, що наказом Мінекономрозвитку від 27.02.2015 № 171 «Про структуру апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України» було затверджено відповідну структуру Міністерства до складу якого, зокрема увійшов Департамент стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки, до складу якого увійшли управління, у тому числі управління військово-промислової політики, окрім іншого, з відділом державного оборонного замовлення у його складі, посаду в якому обіймав Позивач (том 1, а.с. 19-29).

Наказом Мінекономрозвитку від 18.09.2019 № 26 «Про структуру Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України» вищезазначений наказ було визнано таким, що втратив чинність та затверджено нову структуру Міністерства до складу якого зокрема увійшов Департамент стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки, до складу якого увійшло управління військово-промислової політики, зокрема з відділом державного оборонного замовлення у його складі (том 1, а.с. 30-41).

Натомість, наказом Мінекономрозвитку від 05.11.2019 № 322 «Про внесення змін до структури апарату Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України» до структури апарату Міністерства, затвердженої наказом від 18.09.2019 № 26 внесені зміни шляхом викладення її у новій редакції. Так, зокрема відділ державного оборонного замовлення у складі управління військово-промислової політики увійшов до складу Департаменту економіки безпеки і оборони, при цьому зі збереженням посади заступника начальника управління військово-промислової політики - начальника відділу державного оборонного замовлення (том 1, а.с. 42-55).

Таким чином, фактично відбулося лише перейменування структурного підрозділу у складі Міністерства, а саме Департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки на Департамент економіки безпеки і оборони, яке не призвело до змін структури або штатного розпису відділу державного оборонного замовлення у складі управління військово-промислової політики, як і самого управління, а також не призвело до скорочення чи зміни посади, яку обіймав Позивач. Також порівнюючи затверджені Міністерством штатні розписи за 2017-2019 роки вбачається, що посади відділу державного оборонного замовлення у складі управління військово-промислової політики не скорочувались та їх кількість не змінювалась (том 1, а.с. 140-161).

При цьому, Відповідачем не подано суду будь-яких доказів зміни функціональних завдань та функцій відділу державного оборонного замовлення, управління військово-промислової політики чи посадових обов`язків Позивача за посадою, у зв`язку зі зміною назви Департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки на Департамент економіки безпеки і оборони.

Натомість, системний аналіз Положення про департамент стратегічного розвитку сектору оборони, затвердженого наказом Міністерства від 01.09.2016 № 1449 та Положення про департамент економіки безпеки і оборони, затвердженого наказом Міністерства від 04.12.2019 № 552, свідчить про майже ідентичність змісту по цілям.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам і поясненням представників сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному розгляді у відкритому судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож, адміністративний суд, здійснюючи судовий розгляд справи, перевіряє оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність вищенаведеним закріпленим процесуальним законом критеріям.

Для вирішення спірних правовідносин судом застосовано, зокрема, норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України) та Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі також - Закон № 889-VIII), у тому числі у відповідних редакціях, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, окрім іншого: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Таким чином, саме на державу покладено обов`язок забезпечувати рівність трудових прав усіх громадян та гарантувати правовий захист від незаконного звільнення. Відповідно, оскільки держава здійснює свої функції через систему державних органів (законодавчих, виконавчих, судових), відповідні обов`язки (їх неухильне додержання та виконання) покладаються на такі державні органи.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон № 889-VIII.

Відповідно до частини першої-третьої статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої, частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, зокрема скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

При цьому суд зазначає, що скорочення чисельності або штату державних службовців, а також скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців фактично має призводити до скорочення займаної державним службовцем посади.

Разом з тим, у взаємозв`язку з вищенаведеними нормами та встановленими обставинами, наведеними в описовій частині рішення, суд не вбачає наявності правових підстав для звільнення Позивача за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, оскільки в даному випадку не відбулося скорочення посади державної служби, яку обіймав Позивач. Як вже зазначалося вище, внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства відбулося лише перейменування структурного підрозділу у складі Міністерства, а саме Департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки на Департамент економіки безпеки і оборони, яке не призвело до змін структури або штатного розпису відділу державного оборонного замовлення у складі управління військово-промислової політики, як і самого управління, а також не призвело до скорочення чи зміни посади, яку обіймав Позивач.

У свою чергу Відповідач не спростував того, що зміни, які відбулися у Міністерстві жодним чином не вплинули на штатну чисельність структурного підрозділу, в якому працював Позивач, не стосувалися й правового статусу цього відділу та обсягу функціонального розподілу посадових обов`язків між працівниками відділу.

Окрім того, суд зазначає, що оскільки спеціальним Законом № 889-VIII не врегульовано процедуру звільнення внаслідок скорочення посад державної служби у зв`язку зі змінами структури або штатного розпису державного органу (зокрема щодо попередження державного службовця про вивільнення), а право на працю та захист від незаконного звільнення забезпечуються Конституцією України, то в межах спірних правовідносин мають також застосовуватись положення загального законодавства про працю, а саме Кодексу законів про працю України, відповідно до частини третьої статті 5 Закону № 889-VIII.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статі 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, окрім іншого, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, за приписами частини другої статті 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Натомість, згідно з частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої-третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Разом з тим, вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обов`язком роботодавця. Одночасно, власник вважається таким, що належно виконав наведені вимоги КЗпП України, якщо запропонував працівнику наявну на підприємстві роботу (посаду), тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працював працівник, який вивільнюється. Тож, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція міститься зокрема у постанові Верховного Суду від 20.01.2020 по справі № 753/22893/17 (провадження № 61-28309св18).

Натомість, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що звільнення Позивача з посади заступника начальника управління військово-промислової політики - начальника відділу державного оборонного замовлення відбулось з порушенням, у тому числі, вимог частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Виходячи з наведеного в сукупності суд дійшов висновку про те, що звільнення Позивача з посади є протиправним, відповідно протиправним є оскаржуваний наказ Міністерства від 22.11.2019 № 202-к у частині звільнення Позивача, який в силу своєї протиправності підлягає скасуванню.

Поряд з цим, відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено або на рівнозначній посаді.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 28.02.2019 у справі № 817/860/16 та від 03.10.2019 у справі № 826/10460/16.

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення Позивача з посади заступника начальника управління військово-промислової політики департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки - начальника відділу державного оборонного замовлення, то він підлягає поновленню на відповідній посаді з 03.12.2019 (враховуючи відсутність доказів скорочення такої посади).

Також, виходячи з наведених норм та встановлених обставин, Позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.12.2019 по день ухвалення судового рішення.

Середній заробіток визначається відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 32 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 № 21-395а13, в якій зазначено, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Відповідно до пункту 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку).

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з довідкою Міністерства від 12.06.2020 № 2121-12/254 про середньомісячну заробітну плату, середньоденна заробітна плата Позивача склала 1389,48 грн.; середньомісячна заробітна плата склала 29 873,82 грн.

Виходячи з наведених величин, судом здійснено розрахунок середнього заробітку Позивача за час вимушеного прогулу з 03.12.2019 по 02.07.2020 який склав 209 116,74 грн. та підлягає стягненню з Міністерства на користь Позивача.

Разом з тим, щодо вимоги Позивача про зобов`язання Міністерства відшкодувати на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого

самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, як зазначено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже, факт заподіяння моральної шкоди повинен довести Позивач.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

За наслідками дослідження обставин справи, суд дійшов висновку про недоведеність Позивачем того, що спірним наказом Відповідача йому заподіяно моральну шкоду, а саме, не надано належних пояснень того, в чому полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) Відповідача та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Водночас, сам по собі факт протиправної поведінки Відповідача не свідчить про завдання Позивачу моральної шкоди.

За наведених обставин суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами (їх представниками) докази і пояснення, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У свою чергу, Відповідач належним чином не виконав обов`язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про, зокрема, присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 5, 6, 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 22.11.2019 № 202-к «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1 » у частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління військово-промислової політики департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки - начальника відділу державного оборонного замовлення.

5. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління військово-промислової політики департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки - начальника відділу державного оборонного замовлення з 03.12.2019.

6. Стягнути з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, з 03.12.2019 по 02.07.2020 в сумі 209 116,74 грн. (двісті дев`ять тисяч сто шістнадцять гривень 74 копійки).

7. В іншій частині позову відмовити.

8. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління військово-промислової політики департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки - начальника відділу державного оборонного замовлення з 03.12.2019 та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 29 873,82 грн. (двадцять дев`ять тисяч вісімсот сімдесят три гривні 82 копійки).

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

МІНІСТЕРСТВО РОЗВИТКУ ЕКОНОМІКИ, ТОРГІВЛІ ТА СІЛЬСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА УКРАЇНИ (ідентифікаційний , адреса: 01008, м.Київ, ВУЛИЦЯ МИХАЙЛА ГРУШЕВСЬКОГО, будинок 12/2).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне рішення складено 06.07.2020.

Суддя П.О. Григорович