Справа № 824/1661/19-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2020-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2020 р. м. Чернівці cправа № 824/1661/19-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Левицький В.К., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), співвідповідача ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування наказів, дій.

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 318 від 29.05.2019 р. Про призначення службового розслідування виданий тимчасово виконуючим обов`язки командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ № 385 від 26.06.2019 р. Про результати проведення службового розслідування, виданий тимчасово виконуючим обов`язки командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 ;

- визнати протиправними дії тимчасово виконуючого обов`язки командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , пов`язані із виданням наказу № 318 від 29.05.2019 р. Про призначення службового розслідування та наказу № 385 від 26.06.2019 року Про результати проведення службового розслідування.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що він є носієм прав, гарантованих державою військовослужбовцям відповідно до ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, це право було реалізоване позивачем у спосіб, визначений законом і не може бути обмежено у спосіб, обраний відповідачем, шляхом видання оскаржуваних наказів. Зазначені обставини встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці у справі № 727/11443/17 від 24.09.2019 р., яке набрало законної сили.

Оскаржуваний наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 26.06.2019 р. № 385 Про результати проведення службового розслідування прийнятий з грубим порушенням норм Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних силах України, яка повинна застосовуватися до цих правовідносин, за часом їх виникнення.

Зокрема, позивач зазначав, що до проведення спеціального розслідування він не долучався, особисто його під час службового розслідування не викликали та із наказом не ознайомлювали, що позбавило його можливості давати усні та письмові пояснення.

На думку позивача, видання тимчасово виконуючим обов`язки командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 оскаржуваних наказів щодо фактичної перевірки результатів спеціального розслідування нещасного випадку проведеного комісією, шляхом проведення службового дисциплінарного розслідування окремою службовою особою військової частини, є діями, які не відповідають визначеному п. 2.6 Інструкції порядку перевірки результатів службового розслідування та знаходяться поза межами повноважень командира військової частини. Оскільки, перевірка обґрунтованості висновків комісії з розслідування нещасного випадку може проводитися тільки комісійно, іншою створеною з цією метою комісією та за ініціативою вищого командування або органів військового нагляду.

На момент видання оскаржуваних наказів позивач понад чотири роки, як був звільнений з військової служби, а тому не є суб`єктом такого дисциплінарного провадження.

Ухвалою суду від 21.01.2020 р. відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

Ухвалою суду від 13.02.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 , у зв`язку з чим по справі оголошено перерву.

Військова частина НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) (далі - відповідач) та ОСОБА_2 (далі-співвідповідач) не скористалися правом подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 162 КАС України.

Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Співвідповідачем також подано до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Водночас, відповідач у судове засідання призначене до розгляду на 18.03.2020 р. не з`явився, явку представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Частиною 9 ст. 205 КАС України встановлено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи приписи ст. ст. 194 та 205 КАС України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд і вирішення справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

З метою з`ясування всіх обставин у справі, ухвалою суду від 16.06.2020 р. витребувано з військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) та співвідповідача ОСОБА_2 додаткові письмові докази по справі.

З`ясувавши обставини, на які посилається позивач, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 в період з 21.05.2014 р. по 06.07.2018 р. проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ), був водієм колісних бронетранспортерів, приймав участь в АТО.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2020 р. у справі № 824/65/18-а, встановлено наступні обставини.

Згідно виписного епікризу медичної карти стаціонарного хворого у період з 14.07.2014 р. по 07.08.2014 р. позивач знаходився на обстеженні та лікуванні у неврологічному відділенні Чернівецького військового госпіталю з діагнозом вегето-судинна дистонія із цефалічним синдромом, гострий двобічний післятравматичний кохлеарний неврит.

26.08.2014 р. позивач звернувся до командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 із рапортом, в якому просив провести розслідування за фактом його травмування при виконанні бойового завдання в зоні АТО 17.06.2014 р. поблизу міста Металіст. До рапорту позивачем додано виписний епікриз та довідку.

29.08.2014 р. наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 №224 з метою уточнення причин та умов факту травмування військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 , водія 2 аеромобільної десантної роти призначено спеціальне розслідування за вказаним фактом.

Також визначено склад комісії для проведення спеціального розслідування: голова комісії заступник начальника військової частини НОМЕР_2 по роботі з особовим складом підполковник ОСОБА_4 ; члени комісії: начальник бронетанкової служби військової частини НОМЕР_2 майор ОСОБА_5 ; начальник автомобільної служби військової частини НОМЕР_2 майор ОСОБА_6 ; начальник медичної служби-начальник медичного пункту військової частини НОМЕР_2 капітан м/с ОСОБА_7 . Наказано обстежити місце випадку, опитати свідків і осіб, які причетні до події; установити обставини і причини, що призвели до цього випадку, визначити осіб, які допустили порушення вимог нормативно-правових актів (закони, статути, положення, правила, інструкції, настанови тощо), а також розробити заходи щодо запобігання подібниих випадків; додатки до акту спеціального розслідування фотографії та інші документи, що характеризують місце події, медичний висновок щодо діагнозу ушкодження здоров`я потерпілих, наявності в їх організмі алкоголю, отруйних чи наркотичних речовин.

Зі змісту наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 29.08.2014 р. "Про результати проведення спеціального розслідування за обставинами травмування військовослужбовця солдата ОСОБА_1 " №225 вбачається, що солдат ОСОБА_1 отримав травмування під час виконання службових обов`язків військової служби у районі проведення АТО внаслідок вибуху пострілу РПГ-7.

Із акту про нещасний випадок №10/36 вбачається, що 17.06.2014 р. близько 14 години 20 хвилин поблизу населеного пункту Металіст Луганської області під час виконання бойового завдання солдат ОСОБА_1 разом із екіпажем потрапив у засідку. В результаті чого ОСОБА_1 отримав травми голови та вух (контузію) внаслідок близького вибуху пострілу РПГ 7. Перша медична допомога не надавалася. Також в акті зазначено, що причинами нещасного випадку є виконання службових обов`язків військової служби у районі проведення антитерористичної операції внаслідок чого солдат ОСОБА_1 отримав травмування (контузію).

Актом спеціального розслідування випадку загибелі та поранення військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 від 29.08.2014 р. встановлено, що обставини, за яких стався випадок, а саме поранення (контузія) ОСОБА_1 пов`язані із виконанням обов`язків військової служби у районі проведення антитерорестичної операції.

На підставі акта розслідування від 29.08.2014 р., проведеного згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 29.08.2014 р. №224, солдату ОСОБА_1 видано довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №11, згідно якої за обставин: 17.06.2014 р. близько 14:20 год поблизу н.п. Металіст Луганської області внаслідок вибуху пострілу РПГ-7 отримав травму голови та вух у районі проведення АТО, одержав вегето-судинну дистонію із цефалічним синдромом. Гострий двобічний післятравматичний кохлеарний неврит.

Свідоцтвом про хворобу №1669-п від 15.12.2014 р., виданим ВЛК психоневрологічного профілю ГВМКЦ "ГВКГ" встановлено діагноз позивача: затяжний виражений стресовий розлад, тривалий астено-депресивний синдром, гостра сенсоневральна приглухувасть, більше виражена праворуч, внаслідок акубаротравми, пов`язаний із проходженням військової служби. Цим свідоцтвом встановлено непридатність позивача до військової служби з виключенням з військового обліку.

Згідно виписки з акта огляду медико-соціальної експертною комісією №580 від 13.03.2015 р. ОСОБА_1 внаслідок отриманих захворювань, пов`язаних із проходженням військової служби встановлено третю групу інвалідності.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військо-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2036 від 08.06.2015 р. ЗЧМТ (контузія -2014 р.) акубаротравма солдата ОСОБА_1 , за якою він на підставі Свідоцтва про хворобу №1669-п від 15.12.2014 р., виданого ВЛК психоневрологічного профілю ГВМКЦ "ГВКГ" МО України за ст. 17-а, 83-б графи ІІ Розкладу хвороб непридатний до військової служби з виключенням з військової служби; та яка призвела до розвитку: "затяжного вираженого стресового розладу, тривалого астено-депресивного синдрому, гострої сенсоневральної приглухуватості, більше вираженої праворуч, внаслідок акубаротравми. Вегетосудинної дистонії, стійкого цефалічного синдрому" - травма, контузія, захворювання визнані такими, що пов`язані із захистом Батьківщини. Також зазначено, що постанову по причинному зв`язку захворювань за Свідоцтвом про хворобу №1669-п від 15.12.2014 р., яке було видане ВЛК психоневрологічного профілю ГВМКЦ "ГВКГ" МО України відмінити.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 "Про виплату грошової допомоги солдату у відставці ОСОБА_1 " №272 від 10.07.2015 р. позивачу виплачено одноразову грошову допомогу у сумі 85260,00 грн.

Згодом, 25.09.2015 р. військовим комісаром Чернівецького обласного військового комісаріату прийнято наказ "Про виплату грошової допомоги солдату у відставці ОСОБА_1 ", відповідно до якого останньому виплачено одноразову грошову допомогу у сумі 97440,00 грн.

31.01.2017 р. заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону звернувся до командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 із поданням, в якому зазначив, що військовою прокуратурою Чернівецького гарнізону здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000016 від 23.01.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 410 КК України. У поданні зазначено, що досудовим розслідуванням встановлено, що у серпні 2014 р. посадовими особами військової частини НОМЕР_1 внесено недостовірні відомості у матеріали спеціального службового розслідування за фактом отримання травми військовослужбовцем військової служби за контрактом солдатом ОСОБА_1 , у наслідок чого допущено привласнення останнім одноразової грошової допомоги у зв`язку з контузією та інвалідністю та, як наслідок, державі спричинено збитки на суму 85260,00 грн та 97440,00 грн відповідно.

Прокурор просив вирішити питання про призначення та проведення службового розслідування за викладеним вище фактом та притягнути до відповідальності винних службових осіб.

01.02.2017 р. т.в.о начальника штабу перший заступник командира військової частини НОМЕР_2 звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом, в якому просив призначити службове розслідування за фактом внесення відомостей до ЄРДР 23.01.2017 р. військовим прокурором Чернівецького гарнізону за ч. 3 ст. 410 КК України щодо внесення недостовірних відомостей посадовими особами в/ч НОМЕР_1 у матеріали спеціального службового розслідування за фактом отримання травми військовослужбовцем військової служби за контрактом солдатом ОСОБА_1 внаслідок чого останнім допущено привласнення одноразової грошової допомоги та спричинено державі збитки на суму 85260,00 грн контузію та 97440,00 грн за ІІІ групу інвалідності.

В той же день, командиром військової частини НОМЕР_2 видано наказ "Про призначення службового розслідування по факту надання недостовірних відомостей посадовими особами військової частини НОМЕР_1 у матеріалах спеціального службового розслідування за фактом отримання травми солдатом ОСОБА_1 " №57.

За результатами службового розслідування складено акт від 02.03.2017 р., в якому зроблено висновок, що службове розслідування, призначене наказом командира військової частини НОМЕР_2 №224 від 29.08.2014 р. проводилося саме за фактом загибелі та травмування 17.06.2014 р. членів екіпажів мобільної групи у складі 3 БТР-80 (бортові НОМЕР_3 ). Відомості щодо травмування солдата ОСОБА_1 , які внесені до акту спеціального службового розслідування є частковими, не точними, не відносяться до предмету службового розслідування та внесені помилково, оскільки солдат ОСОБА_1 17.06.2014 р. був водієм БТР-80 бортовий № НОМЕР_4 та не виконував бойового завдання у складі мобільної групи у складі 3 БТР-80 (бортові №№ НОМЕР_3 ) та разом з ними не перебував. Зі змісту вказаного акту від 02.03.2017 р. слідує, що посадові особи, які входили до складу комісії, що здійснювала спеціальне службове розслідування за фактом загибелі та травмування членів екіпажів мобільної групи у складі трьох БТР-80 (бортові №№320, 321, 322) та щодо травмування солдата ОСОБА_1 , що мало місце 17.06.2014 р. не виїздили на місце події, збором та оформленням відповідних документів займався майор ОСОБА_2 , який до складу комісії не входив, проте відомості до акту розслідування за фактом травмування солдата ОСОБА_1 він не вносив. А під час проведення службового розслідування не вдалось встановити конкретних посадових осіб військової частини, які внесли недостовірні відомості в матеріали спеціального службового розслідування фактом отримання травми солдатом ОСОБА_1 .

З огляду на те, що за результатами службового розслідування солдату ОСОБА_1 було видано довідку про обставини травми за №11 від 09.09.2014 р. та після проходження ним комісії МСЕК солдату ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 85260 грн та в сумі 97440 грн, то за висновком особи, яка склала Акт службового розслідування від 02.03.2017 р., в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки порушення законодавства, а саме: ст.410 КК України. Умовами та причинами, що спричинили цей випадок визнано надання солдатом ОСОБА_1 недостовірних відомостей про обставини та характер отриманих ним травм.

У зв`язку наведеним, запропоновано наказ командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 29.08.2014 р. № 225 «Про результати проведення спеціального службового розслідування ОСОБА_1 » визнати таким, що втратив чинність, а довідку про обставини травми солдата ОСОБА_1 №11 від 09.09.2014 р. скасувати та визнати не дійсною.

Копію матеріалів службового розслідування направлено до військової прокуратури Чернівецького гарнізону.

02.03.2017 р. командир військової частини - польова пошта НОМЕР_2 прийняв наказ "Про результати проведення службового розслідування по факту надання недостовірних відомостей посадовими особами військової частини НОМЕР_1 у матеріалах спеціального службового розслідування за фактом отримання травми солдатом ОСОБА_1 " №141, яким наказ командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 29.08.2014 р. №225 Про результати проведення спеціального службового розслідування ОСОБА_1 визнано таким, що втратив чинність, у зв`язку з недостовірністю наданих відомостей зі сторони ОСОБА_1 про обставини та характер отримання ним травми та проведене неналежним чином спеціальне службове розслідування по даному факту довідку про обставини травми солдата ОСОБА_1 №11 від 09.09.2014 р. скасовано та визнано не дійсною.

Також наказано заступнику командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 з морально-психологічного забезпечення в зв`язку з наявністю в діях ОСОБА_1 порушення законодавства України, а саме ст. 410 КК України та Закону України "Про запобігання корупції" копію матеріалів службового розслідування направлено до військової прокуратури Чернівецького гарнізону.

В постанові про закриття кримінального провадження від 29.09.2017 р. вбачається, що на досудовому слідстві було отримано роз`яснення спеціаліста щодо можливих обставин виникнення в ОСОБА_1 акубаротравми за відсутності ознак попадання снаряда РПГ в БТР-80 з бортовим №326. Факт існування в ОСОБА_1 встановленого військово - лікарською комісією ураження органів слуху внаслідок акубаротравми є безспірним.

З листа військової прокуратури Чернівецького гарнізону (вх. №5478 від 22.03.2019 р.), який долучено до матеріалів справи, вбачається, що кримінальне провадження №0000016 від 23.01.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.410 КК України, за фактом внесення невстановленими посадовими особами в/ч НОМЕР_1 недостовірних відомостей у матеріали спеціального службового розслідування про отримання травми військовослужбовцем військової служби за контрактом солдатом ОСОБА_1 - закрито.

Не погодившись із прийнятим командиром військової частини - польова пошта НОМЕР_2 наказом "Про результати проведення службового розслідування по факту надання недостовірних відомостей посадовими особами військової частини НОМЕР_1 у матеріалах спеціального службового розслідування за фактом отримання травми солдатом ОСОБА_1 " №141 від 02.03.2017 р. позивач звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного від 26.11.2019 р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу, - відмовлено повністю.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2020 р. у справі № 824/65/18-а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової прокуратури Чернівецького гарнізону про визнання протиправним та скасування наказу скасовано. Прийнято постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) від 02.03.2017 р. № 141.

Під час розгляду справи № 824/1661/19-а по суті судом встановлено, що заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах Міністерства оборони України звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.09.2019 р. у справі № 727/11443/17 провадження № 2/727/7/19 у задоволенні позовних вимог заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах Держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах: Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимог на предмет спору, на стороні позивача Чернівецький обласний військовий комісаріат, Військова частина НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно отриманої одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності від травми, контузії, захворювання, пов`язаного з захистом Батьківщини, у сумі 97 440 грн. - відмовлено.

Постановою Чернівецького апеляційного суду апеляційну скаргу Військового прокурора Чернівецького гарнізону залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.09.2019 р. залишено без змін.

Судом також встановлено, що 28.05.2019 р. військовою прокуратурою Чернівецького гарнізону на адресу командира військової частини НОМЕР_1 внесено подання № 30.38-1404-вих. 19, в якому запропоновано пирішити питання про призначення та проведення службового розслідування, притягнення до відповідальності винних службових осіб (Т.2 а.с. 3-5).

Зокрема, у поданні вказано, що 27.02.2019 р. військовою прокуратурою Чернівецького гарнізону зареєстровано кримінальне провадження № 0000023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. Установлено, що колишній працівник військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 шляхом обману заволодів державним коштами, отримавши одноразову грошову допомогу на загальну суму 182700,00 грн, надавши недостовірні відомості про обставини та характер травми, нібито отриманої ним як військовослужбовцем під час перебування у зоні АТО на території Луганської області.

На підставі вказаного подання військової прокуратури, керуючись положеннями ст. ст. 84-88 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 1 розділу ІІІ Порядку проведення службового розслідування у Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони від 21.11.2017 р. № 608, 29.05.2019 р. ТВО командира військової частини НОМЕР_1 видано наказ (з адміністративно-господарської діяльності) № 318 Про призначення службового розслідування, яким наказано офіцеру відділення морально-психологічного забезпечення ОСОБА_8 провести службове розслідування (Т.2 а.с. 2).

За результатами службового розслідування, офіцером відділення морально-психологічного забезпечення ОСОБА_8 складено акт службового розслідування, який затверджено ТВО командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 26.06.2019 р. В акті зроблено висновок, що спеціальне службове розслідування, призначене наказом командира військової частини НОМЕР_2 №224 від 29.08.2014 р. проводилося саме за фактом загибелі та травмування 17.06.2014 р. членів екіпажів мобільної групи у складі 3 БТР-80 (бортові НОМЕР_3 ). Відомості щодо травмування солдата ОСОБА_1 , які внесені до акту спеціального службового розслідування є частковими, не точними, не відносяться до предмету службового розслідування та внесені помилково, оскільки солдат ОСОБА_1 17.06.2014 р. був водієм БТР-80 бортовий № НОМЕР_4 та не виконував бойового завдання у складі мобільної групи у складі 3 БТР-80 (бортові №№ НОМЕР_3 ) та разом з ними не перебував (Т.2 а.с. 13-20).

У зв`язку із тим, що за результатами службового розслідування солдату ОСОБА_1 було видано довідку про обставини травми за № 11 від 09.09.2014 р. та після проходження ним комісії МСЕК солдату ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, за результатамии висновку МСЕК виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку з контузією та інвалідністю на суму 85260 грн та 97440 грн відповідно, то в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки порушення законодавства України, а саме: ч.1 ст.190 КК України Шахрайство. Умовами та причинами, що спричинили цей випадок визнано надання солдатом ОСОБА_1 недостовірних відомостей про обставини та характер отриманих ним травм.

З огляду на наведене, у акті службового розслідування запропоновано наказ командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 29.08.2014 р. № 225 про результати проведення спеціального службового розслідування ОСОБА_1 визнати таким, що втратив чинність, а довідку про обставини травми солдата ОСОБА_1 №11 від 09.09.2014 р. скасувати та визнати не дійсною.

На підставі висновків акту службового розслідування, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 26.06.2019 р. № 385 Про результати проведення службового розслідування наказано, в т.ч.:

1. скасувати дію наказів командирів військової частини НОМЕР_1 від 28.08.2014 р. № 224 та 29.08.2014 р. № 225 про результати проведення спеціального службового розслідування;

2. матеріали службового розслідування в частині, що стосується травмування ОСОБА_1 , зареєстровані за № 10 від 29.08.2014 р. вважати недостовірними та недійсними;

3. в зв`язку із недостовірністю наданих відомостей з сторони ОСОБА_1 про обставини та характер отримання ним травм та довідку про обставини травми солдата ОСОБА_1 № 11 від 09.09.2014 р. №11 скасувати та визнати недійсною (Т.2 а.с. 6-12).

Не погоджуючи із діями відповідача та виданими наказами № 318 від 29.05.2019 р. та № 385 від 26.06.2019 р., позивач звернувся до суду.

Як стверджує позивач, про існування оскаржуваних наказів йому стало відомо 05.08.2019 р., коли отримав поштою нову редакцію позову прокурора у справі № 724/11443/17.

Із змісту листа військової частини НОМЕР_1 від 24.06.2020 р. за № 524 видно, що ОСОБА_1 з наказами командира військової частини НОМЕР_1 від 29.05.2019 р. № 318 Про призначення службового розслідування та від 26.06.2019 р. № 385 Про результати проведення службового розслідування, а також з матеріалами службового розслідування ознайомлений не був. Під час призначення та проведення службового розслідування відносно ОСОБА_1 , він вже не проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , його контактні дані невідомі (Т. 2 а.с. 22).

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України 25.03.1992 р. № 2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

За приписами ч. 13 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. ст. 24 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Пунктом 10 Прикінцевих положень Закону № 2232-ХІІ визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 р. № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною 3 преамбули Дисциплінарного статуту встановлено, що положення Статуту поширюються на громадян, звільнених з військової служби у відставку або у запас з правом носіння військової форми одягу, під час носіння ними військової форми одягу.

Аналіз наведених норм свідчить, що Дисциплінарний статут поширюється на громадян, звільнених з військової служби у відставку або запас з правом носіння військової форми одягу тільки під час носіння ними військової форми одягу.

Суд зауважує, що на час винесення оскаржуваних наказів ОСОБА_1 не був військовослужбовцем та не проходив військову службу. Відтак, положення Дисциплінарного статуту не поширюються на нього.

Водночас, на підставі приписав ст. 84 - 88 Дисциплінарного статуту, п. 1 розділу ІІІ Порядку проведення службового розслідування у Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони від 21.11.2017 р. № 608, проведено службове розслідування від

За приписами ст. 83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Статтею 84 Дисциплінарного статуту встановлено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

У кожному випадку вчинення корупційного правопорушення або невиконання військовими посадовими особами вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" з метою виявлення причин та умов, що сприяли його вчиненню, службове розслідування призначається командиром самостійно або проводиться за його рішенням за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції.

Згідно ст. 85 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення солдатом (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині). Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки адміністративного корупційного правопорушення, чи одержано інформацію про вчинення такого правопорушення військовослужбовцем, командир військової частини зобов`язаний у межах своїх повноважень вжити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово повідомити про його вчинення відповідному прокуророві та спеціально уповноваженому суб`єктові у сфері протидії корупції.

У разі якщо ознаки адміністративного корупційного правопорушення встановлено під час проведення службового розслідування стосовно військовослужбовця Збройних Сил України чи одержано інформацію про вчинення ним такого правопорушення, командир військової частини зобов`язаний у межах своїх повноважень вжити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово повідомити про його вчинення відповідному прокуророві та начальникові відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.

Згідно ст. 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Відповідно до ст. 87 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене після шести місяців з дня вчинення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Згідно ст. 48 Дисциплінарного статуту на солдатів (матросів) строкової військової служби можуть бути накладені такі стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи корабля на берег; д) призначення поза чергою в наряд на роботу - до 5 нарядів; є) позбавлення військового звання старший солдат (старший матрос).

Отже, приписи ст. ст. 48, 84-88 Дисциплінарного статуту стосується порядку проведення службового розслідування виключно стосовно військовослужбовців, за наслідками якого, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Дослідження оскаржуваного наказу № 385 від 26.06.2019 р. встановлено, що позивача не притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а скасовано дію попередніх наказів військової частини-польова пошта НОМЕР_2 від 28.08.2014 р. № 224 та 29.08.2014 р. № 225 про результати проведення спеціального службового розслідування, які прийняті ще у 2014 р.; визнано недостовірними та недійсними матеріали службового розслідування в частині, що стосується травмування ОСОБА_1 , зареєстровані за № 10 від 29.08.2014 р.; скасовано та визнано недійсною довідку про обставини травми солдата ОСОБА_1 № 11 від 09.09.2014 р.

Суд зауважує, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019 р. по справі № 824/65/18-а, яка набрала законної сили, встановлено, що під час службового розслідування 2017 р. не встановлено осіб, які причетні до складання акту спеціального розслідування у 2014 р., їх не опитано та не з`ясовано обставини щодо одержання позивачем контузії, не надано належної оцінки тому факту, що результатами спеціального службового розслідування складено акт про нещасний випадок №10/36, який ніким не скасовано, не надано оцінку висновками лікарських установ, що встановили причинний зв`язок між отриманою позивачем травмою (контузія) та виконанням ним обов`язку щодо захисту Батьківщини. Факт існування у ОСОБА_1 встановленого військово - лікарською комісією ураження органів слуху внаслідок акубаротравми є безспірним.

Не проведено таких заходів і під час проведення службового розслідування, затвердженого відповідачем 26.06.2019 р.

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України вказані обставини є встановленими і не підлягають доказуванню при розгляд іншої справи в якій беруть участь ті самі особи.

Оскільки, обставини законності встановлення факту нещасного випадку, що мав місце з позивачем 17.06.2014 р. під час виконання ним обов`язків по захисту Батьківщини вже перевірялись в судовому порядку (постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі № 824/65/18-а від 26.03.2019 р.), тому встановлені апеляційним судом у справі № 824/65/18-а обставини відповідно до норм ч.4 ст.78 КАС України не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи.

Суд зазначає, що оскаржуваним наказом № 385 від 26.06.2019 р. фактично проводиться ревізія висновків колегіального органу комісії з розслідування нещасного випадку в збройних силах, визнаються недійсними та нечинними документи, з якими чинне законодавство України пов`язує фіксацію нещасного випадку, що відбувся з військовослужбовцем, та процедуру отримання військовослужбовцями одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а саме: накази командира в/ч - польова пошта НОМЕР_2 від 29.08.2014 р. № 224 Про призначення спеціального службового розслідування за фактом травмування солдата ОСОБА_1 та № 225 Про результати проведення спеціального службового розслідування щодо травмування солдата ОСОБА_1 , а також довідка про обставини травми солдата ОСОБА_1 № 11 від 09.09.2014р.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що відповідач протиправно, з порушенням вимог Дисциплінарного статуту, виніс оскаржуваний наказ № 385 від 26.06.2019 р., яким: скасовував дію попередніх наказів військової частини-польова пошта НОМЕР_2 від 28.08.2014 р. № 224 та 29.08.2014 р. № 225 про результати проведення спеціального службового розслідування; визнав недостовірними та недійсними матеріали службового розслідування в частині, що стосується травмування ОСОБА_1 , зареєстровані за № 10 від 29.08.2014 р.; скасував та визнав недійсною довідку про обставини травми солдата ОСОБА_1 № 11 від 09.09.2014 р.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, перевіривши оскаржуваний позивачем наказ № 385 від 26.06.2019 р. на відповідність його критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначний законом, який регулює спірні відносини, а також необґрунтовано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги в частині визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу № 385 від 26.06.2019 р.

Згідно ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами 1 та 2 ст. 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 - 76 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд вважає, що відповідачем та співвідповідачем не було надано належних доказів на підтвердження своєї правової позиції, а відтак, приймаючи оскаржуваний наказ № 385 від 26.06.2019 р. відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені законодавством України, а також необґрунтовано.

Під час розгляду справи відповідачем та співвідповідачем, як суб`єктами владних повноважень, не виконано процесуального обов`язку щодо доведення правомірності оскаржуваного наказу № 385 від 26.06.2019 р. та відповідності її критеріям визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України.

Відтак, оскаржуваний наказ № 385 від 26.06.2019 р. Про результати проведення службового розслідування є протиправними та такими, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Враховуючи встановлені по справі обставини, суд кваліфікує неподання відповідачем та співвідповідачем без поважних причин до суду відзиву на позов як визнання позову в частині, яка судом задоволена.

Стосовно вимог позивача про визнання протиправним та скасування наказу № 318 від 29.05.2019 р. Про призначення службового розслідування, визнання протиправними дій тимчасово виконуючого обов`язки командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , пов`язаних із виданням наказу № 318 від 29.05.2019 р. Про призначення службового розслідування та наказу № 385 від 26.06.2019 року Про результати проведення службового розслідування, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 та 2 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Стаття 5 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, право на захист можна визначити як надану правомочній особі можливість застосування заходів правоохоронного характеру для відновлення її порушених прав чи таких, що оспорюються.

Право на захист є самостійним суб`єктивним правом, яке з`являється у власника прав лише в момент їх порушення або оспорювання і реалізується в межах охоронюваних правовідносин, які виникли при цьому.

Відтак, захист порушених прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто передбачає наявність встановленого факту їх порушень.

Крім того, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Системний аналіз наведених норм КАС України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно щодо інтересу, порушеного протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень за наявності між ними та порушенням причинно-наслідкового зв`язку умови порушення її прав.

Отже, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Таким чином, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Отже, позивач, звертаючись з адміністративним позовом, на власний розсуд, тобто суб`єктивно, визначає, що його права порушені рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, проте такі рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд вважає за необхідне зазначити, що право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у ст. 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом, ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист, адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинені ними при здійсненні владних управлінських функцій, цими рішеннями, діями чи бездіяльністю порушені або порушуються права чи свободи позивача.

Згідно ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, в т.ч: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ч. 1 ст. 9 та ч. 1 ст. 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Положеннями ч. 1, п. 4, 5, 9 ч. 5 ст. 160 КАС України встановлено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. В позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав, свобод та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень, тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів з боку відповідача.

З огляду на наведене, суд зазначає, що оскаржуваний наказ № 318 від 29.05.2019 р. не породжує жодних юридичних наслідків для позивача, не змінює, не припиняє права та обов`язки позивача у спірних правовідносинах.

Крім того, суд звертає увагу, що обираний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом дій відповідача щодо винесення оскаржуваних наказів, не відповідає матеріально-правовим способам захисту порушеного права, оскільки в даному випадку результатом вчинених дій є видання оскаржуваного наказу № 385 від 26.06.2019 р., оцінка якому надана судом при вирішенні даного спору.

На думку суду, саме оскарження наказу № 385 від 26.06.2019 р., сприяє у повній мірі реалізації права на судовий захист та відновленню порушених прав та інтересів позивача в даних правовідносинах.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ст.5 Закону України Про судовий збір, судом не проводиться розподіл судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 14, 77, 139, 243-246, 255, 293 та 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :
1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з військової частини) № 385 від 26.06.2019 р. Про результати проведення службового розслідування.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його складання.

За приписами п. З розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строк апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 );

відповідач - військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 );

співвідповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ).

Суддя В.К. Левицький