Справа № 120/2179/20-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2020-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 липня 2020 р. Справа № 120/2179/20-а
Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому проваджені в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, адреса: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Вінницька область, 21100)

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, адреса: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Вінницька область, 21100) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 39 від 21.02.2020 року про відмову їй у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у зв`язку з відсутністю у неї достатнього для зниження пенсійного віку періоду постійного проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення. Тому, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 01.06.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

15.06.2020 року на адресу суду від представника Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення адміністративного позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідно до пункту 2 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони станом на 01.01.1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років мають право на зменшення пенсійного віку. Пенсійний вік таких осіб знижується на 1 рік за кожний рік проживання або роботи у вказаній зоні та додатково, за умови постійного проживання чи роботи в зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 року, пенсійний вік знижується на 4 роки але не більше 9 років. При цьому, відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею застосовується також до завершення періоду збільшення виходу на пенсію жінкам до 01.01.2022 року.

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 працювала у Поліській районній центральній лікарні у період з 23.11.1986 року по 17.05.1993 року (6 років 5 місяців).

Згідно зі штампом про реєстрацію місця проживання у паспорті громадянина України серії НОМЕР_3 з 07.06.1991 року зареєстроване місце проживання позивача: АДРЕСА_2 .

З урахуванням вказаного, представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 проживала на території безумовного (обов`язкового) відселення лише у період з 23.11.1986 року по червень 1991 року (4 роки 6 місяців), що дає право на зниження пенсійного віку на 4 роки.

Наявні у матеріалах справи докази свідчать, що позивач не могла у період з 07.06.1991 року (дата реєстрації місця проживання, що зазначена у паспорті громадянина України) по 17.05.1993 року працювати у Поліській центральній районній лікарні смт. Поліське Київської області.

Окрім того, представник Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області звертає увагу на те, що періоду роботи з 23.11.1986 року по 17.05.1993 року у Поліській центральній районній лікарні смт. Поліське Київської області все одно недостатньо для призначення позивачу пенсії за віком відповідно до вимог статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" зі зниженням пенсійного віку на 8 років на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки згідно з даними трудової книжки та довідки № 33 від 14.10.1997 року, виданої Поліською центральною районною лікарнею, на території безумовного (обов`язкового) відселення ОСОБА_1 пропрацювала (проживала) 6 років 5 місяців із необхідних 8 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку в 4 роки не застосовується, оскільки позивач почала працювати (проживати) на території зони безумовного (обов`язкового) відселення з 23.11.1986 року, тобто вже після 31.07.1986 року.

Таким чином, у зв`язку з відсутністю у заявника необхідних умов (підтверджених документально) для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку, на думку представника відповідача, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято правомірно та у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

18.02.2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з письмовою заявою про перерахунок пенсії за вислугу років на пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого Вінницькою обласною державною адміністрацією від 29.03.1993 року, позивач має статус потерпілого від наслідків Чорнобильської катастрофи 3 категорії.

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Поліської районної міської Ради народних депутатів Київської області від 27.10.1992 року № 5447, виданої ОСОБА_1 , остання постійно працювала на території зони безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення в смт. Поліське.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 21.02.2020 року № 39 позивачу відмовлено у перерахунку пенсії за вислугу років на пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з огляду на відсутність достатнього для зниження пенсійного віку періоду постійного проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.

При цьому вказано, що до заяви про перерахунок пенсії позивач долучила наступні документи:

- посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії;

- копію довідки № 33 від 14.10.1997 року, виданої Поліською центральною районною лікарнею, відповідно до якої ОСОБА_1 працювала у зазначеній лікарні з 23.11.1986 року по 17.05.1993 року. Вказана лікарня знаходиться на території смт. Поліське, яке відноситься до території безумовного (обов`язкового) відселення;

- копію довідки Виконавчого комітету Поліської міської Ради народних депутатів Київської області від 27.10.1992 року № 5447 про те, що позивач постійно проживала на території зони безумовного (обов`язкового) відселення у смт. Поліське Київської області. Період проживання у зазначеній довідці не вказано;

- копію адресної довідки від 10.07.2008 року про те, що за даними адресного бюро ГГІРФО Поліського РВ ГУ МВС України у Київській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прописана з 05.07.1988 року у смт. Поліське Київської області та виписана 11.12.1990 року у смт. Липовець Вінницької області.

Згідно зі штампом про реєстрацію місця проживання у паспорті громадянина України серії НОМЕР_3 з 07.06.1991 року зареєстроване місце проживання позивача: АДРЕСА_2 .

З огляду на викладене, відповідачем вказано, що позивач проживала на території безумовного (обов`язкового) відселення у період з 23.11.1986 року по червень 1991 року (4 роки 6 місяців), що дає право на зниження пенсійного віку лише на 4 роки.

У свою чергу роз`яснено, що позивач набуде право на призначення пенсії після досягнення нею 56 років, тобто після 03.02.2023 року.

Не погоджуючись із такою відмовою відповідача, з метою зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області вчинити дії, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту шостого частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, визначення соціального захисту потерпілого населення визначено Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року № 796-XII (далі Закон № 796-XII).

Статтею 9 цього Закону визначений статус осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно з пунктом третім частини 1 статті 11 Закону № 796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Відповідно до статті 14 Закону № 796-ХІІ для встановлення пільг і компенсацій визначені окремі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які: постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 01.01.1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій; постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Згідно зі статтею 49 Закону № 796-ХІІ пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені статтею 55 Закону № 796-XII.

Відповідно до абзацу першого частини 1 вказаної статті особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-ХІІ потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років мають право на зменшення пенсійного віку на 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років.

Таким чином, з аналізу вказаної норми вбачається, що обов`язковою умовою для призначення пільгової пенсії відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ є факт проживання (роботи) особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 01.01.1993 року не менше 2 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Частиною третьою статті 55 Закону № 796-ХІІ прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на пенсію за віком з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року мають особи після досягнення віку 60 років, та наявності страхового стажу не менше 27 років.

На момент звернення до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (18.02.2020 року) позивачу виповнилось 53 роки, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 .

Згідно з частиною першою статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 2.1 Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону № 796-ХІІ).

Отже, у довідці має бути зазначено період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, та така довідка має бути видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями). При цьому, законодавець не встановив та не затвердив певного зразка довідки та вимог до неї.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачем при зверненні до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку додано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_4 від 29.03.1993 року, довідку Центральної районної лікарні № 33 від 14.10.1997 року, а також довідку Виконавчого комітету Поліської міської Ради народних депутатів Київської області від 27.10.1992 року № 5447.

Згідно зі статтею 65 Закону № 796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом другим Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року № 51 (далі - Порядок № 51, чинний на момент видачі позивачу посвідчення), передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Отже, за наявності підстав передбачених статтею 14 Закону № 796-ХІІ особі видається відповідне посвідчення, яке надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими цим Законом, та після отримання такого посвідчення, особа вважається такою, що має статус потерпілої від ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до статті 11 Закону.

Згідно з абзацом 3 пункту 5 Порядку № 51 потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) на день аварії або які за станом на 01.01.1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового), за умови, що вони за станом на 01.01.1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

У контексті зазначено, суд звертає увагу, що єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-ХІІ є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи". Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 року по справі № 344/9789/17.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом враховано, що на час звернення до суду належність позивача до особи потерпілої від Чорнобильської катастрофи (3 категорії) ніким не оспорювалась, посвідчення серії НОМЕР_4 від 29.03.1993 року не скасовано, не визнано недійсним, а отже є таким, що підлягає для застосування і надання пільг, встановлених Законом № 796-ХІІ. Однією із таких пільг є зменшення віку, необхідного для призначення і виплати пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону № 796-ХІІ.

Зміст копії паспорта громадянина України позивача свідчить, що місцем реєстрації проживання останньої з 07.06.1991 року по теперішній час є місто Липовець Вінницької області.

Разом із тим, з наявної у матеріалах справи довідки Поліської центральної районної лікарні від 14.10.1997 року № 33 вбачається, що ОСОБА_1 у період з 23.11.1986 року по 17.05.1993 року працювала на посаді медсестри терапевтичного відділення у Поліській районній центральній лікарні, яка знаходиться у смт. Поліське, віднесеному до зони безумовного (обов`язкового) відселення згідно з постановою Кабінету Міністрів України "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" від 23.07.1991 року № 106.

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Поліської міської Ради народних депутатів Київської області від 27.10.1992 року № 5447 позивач постійно проживала на території зони безумовного (обов`язкового) відселення у смт. Поліське Київської області.

Згідно з відомостями трудової книжки серії НОМЕР_2 від 06.08.1985 року, копія якої наявна у матеріалах справи, позивач у період з 23.11.1986 року по 17.05.1993 року (звільнена у зв`язку із переселенням в іншу місцевість з території радіаційного забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС) працювала на посаді медсестри терапевтичного відділення у Поліській районній центральній лікарні.

Так, у відповідності до частини 1 статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Відповідачем, у свою чергу, не надано до суду доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки (у частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості чи були предметом судового розгляду.

Отже, наявні у матеріалах справи докази підтверджують факт роботи (проживання) позивача у зоні безумовного (обов`язкового) відселення протягом певного періоду часу з 23.11.1986 року по 17.05.1993 року (6 років 5 місяців).

Враховуючи наведене, підстави для неприйняття до уваги вищевказаних довідок та неврахування відповідного періоду роботи позивача на території радіоактивного забруднення при розгляді заяви про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку у відповідача були відсутні.

При цьому, надання інших документів, які би підтверджували період проживання особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, окрім як довідки органу місцевого самоврядування (підприємства, установи, організації), законодавством не передбачено.

Твердження відповідача, що позивач не могла у період з 07.06.1991 року по 17.05.1993 року працювати у Поліській центральній районній лікарні смт. Поліське Київської області, оскільки період роботи зазначений у довідці суперечить за змістом даті реєстрації місця проживання, що зазначена у паспорті громадянина України, суд оцінює критично. Зазначена адреса місця проживання вказана, як зареєстрована.

Окремо слід вказати, що зареєстроване місце проживання позивача, згідно зі штампом у паспорті громадянина України, не спростовує можливості факту її роботи (проживання) у цей же період у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.

Відповідно до наведених вище положень законодавства, підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку у загальному порядку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи) станом на 01.01.1993 року, а не реєстрації у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.

Водночас, суд наголошує, що пункт 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII передбачає, що початкова величина зниження пенсійного віку, у даному випадку 4 роки, встановлюється лише тим особам, які постійно проживали або постійно працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, з моменту аварії по 31.07.1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд виходить з того, що документально підтвердженим періодом роботи (проживання) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення є період з 23.11.1986 року по 17.05.1993 року (6 років 5 місяців).

Відповідно до зазначених вище довідок від 27.10.1992 року № 5447 та від 14.10.1997 року № 33, позивач дійсно працювала (проживала) у смт. Поліське Київської області.

Враховуючи, що з моменту аварії на Чорнобильській АЕС 26.04.1986 року по 31.07.1986 року позивач у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не проживала та відповідно до наданої трудової книжки не працювала, початкова величина зниження пенсійного віку (4 роки) до позивача не застосовується.

Разом із тим, документів, що підтверджують проживання позивача з моменту аварії по 31.07.1986 року у зоні безумовного (обов`язкового) відселення позивачем не надано.

За таких обставин, у спірних правовідносинах зниження пенсійного віку має відбуватись у загальному порядку - на 1 рік за кожний рік проживання чи роботи. А тому, період роботи (проживання) позивача у зазначеній зоні становить 6 років 5 місяців, що з урахуванням норм пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-ХІІ дає право позивачу на зменшення пенсійного віку на 6 років.

При чому, право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку позивач набуде при досягненні нею 54 років, оскільки початкова величина зниження пенсійного віку до неї не застосовується, а за повних 6 років роботи (проживання) на території зони безумовного (обов`язкового) відселення (з 23.11.1986 року по 17.05.1993 року) її пенсійний вік може бути знижено лише на 6 років.

Аналізуючи у сукупності фактичні обставини справи та норми закону, суд дійшов висновку про відсутність у позивача порушеного права, яке підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову позивачу у перерахунку пенсії за вислугу років на пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком пенсію зі зниженням пенсійного віку.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову не здійснюється.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, адреса: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Вінницька область, 21100).

Рішення у повному обсязі виготовлене: 02.07.2020 року

Суддя Чернюк Алла Юріївна