Справа № 360/1592/20
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2020-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

02 липня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1592/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Борзаниця С.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (далі також - позивач) до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області (да також - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 18 листопада 2019 року № 12-3586/15-19 СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою»;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Луганській області видати ОСОБА_1 наказ про дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка за даними Державного земельного кадастру, враховується в Вільхівській сільській раді Станично-Луганського району Луганської області, орієнтовною площею 2,00 га, у власність, для ведення особистого селянського господарства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у жовтні 2019 року позивач звернулась до ГУ Держгеокадастру у Луганській області із клопотанням про дозвіл на розробку документації щодо відведення земельної ділянки.

У жовтні 2019 року позивач звернулась до ГУ Держгеокадастру у Луганській області з письмовою заявою (клопотанням) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка за даними Державного земельного кадастру, враховується в Вільхівській сільській раді Станично-Луганського району Луганської області, орієнтовною площею 2,00 га, у власність, для ведення особистого селянського господарства. До заяви були додані копії паспорту позивача, ідентифікаційного номеру, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

18 листопада 2019 року відповідач прийняв наказ № 3569-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», відповідно до якого у задоволенні клопотання позивача було відмовлено, оскільки земельна ділянки, яка вказана Позивачем у клопотанні, відноситься до земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0055, на яку вже було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки іншій особі.

На думку позивача, ГУ Держгеокадастру у Луганській області під час прийняття наказу від 18 листопада 2019 року № 3569-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», порушив статті 14, 19, 41 Конституції України, статті 116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України.

За даними Держгеокадарстру на дату подання заяви Позивачем та на даний час вказана земельна ділянка не передану у власність жодній особі.

Позивач вважає, що відповідач протиправно та необґрунтовано відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з підстав, що не передбачені законодавством, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом.

Головне управління Держгеокадастру у Луганській області позов не визнало, про що 18 червня 2020 року через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) подало відзив на позовну заяву від 16 червня 2020 року б/н (арк. спр. 47-49).

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначив, що Позивачка звернулась до Головного управління із заявою від 18 жовтня 2019 року (вх. від 21 жовтня 2019 року № П-4262/0/36-19) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у власність, із земель державної власності сільськогосподарського призначення, що розташовані за межами населених пунктів, на території яка за даними державного земельного кадастру враховується в Вільхівській сільській раді СтаничноЛуганського району Луганської області для ведення особистого селянського господарства. До заяви було додано графічний матеріал, згідно з яким бажана земельна ділянка знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером :14:001:0055.

Під час розгляду вказаної заяви було встановлено, що спірна земельна ділянка входить до складу земель, які, згідно Державного акту на право постійного користування землею серія ЛГ № 12253 (зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 355 від 30 березня 2001 року), були надані у постійне користування ОСОБА_2 для розширення селянського (фермерського) господарства.

20 квітня 2004 року громадянином ОСОБА_2 створено та зареєстровано Фермерське господарство «Еммануіл», ідентифікаційний код 32838108, яке діє до теперішнього часу. 20 грудня 2004 року розпорядженням голови Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області № 1097 членам Фермерського господарства «Еммануіл» надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення фермерського господарства, зі змінами, внесеними розпорядженнями від 06 квітня 2010 року № 223 та від 06 квітня 2010 року № 225. У зв`язку зі смертю голови Фермерського господарства «Еммануіл» ОСОБА_2 зазначені розпорядження не були виконані. Крім цього, 26 грудня 2012 року на зазначену земельну ділянку розпорядженням голови Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області № 835 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду громадянину ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства із складу земель запасу КСП «Вільхівське» Вільхівської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області. ОСОБА_3 також був включений до списку громадян - членів Фермерського господарства «Еммануіл», яким надано дозвіл на розробку технічної документації щодо передачі в приватну власність земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Тобто, спірна земельна ділянка була розпайована та передана Станично-Луганською районною державною адміністрацією Луганської області у власність членам Фермерського господарства «Еммануіл», а також цією ж районною державною адміністрацією передана в оренду громадянину ОСОБА_3 - члену Фермерського господарства «Еммануіл». На підставі розпорядження від 26 грудня 2012 року № 835 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та 15 жовтня 2013 року сформовано та зареєстровано спірну земельну ділянку у Державному земельному кадастрі з кадастровим номером :14:001:0055.

Враховуючи наведене, відповідач вважає, що розпорядження Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області 2004 року (зі змінами) та 2012 року породили у громадянина ОСОБА_3 право «правомірних очікувань» та «законного сподівання» на отримання спірної земельної ділянки. Тобто, надання районною державною адміністрацією зазначених дозволів створило для нього правомірне очікування від уповноважених органів щодо оформлення права користування на спірну земельну ділянку відповідно до розробленої за його замовленням технічної документації на спірну земельну ділянку. На думку відповідача, таке правомірне очікування повинне враховуватися уповноваженим органом при прийнятті розпорядчих рішень про виділення зазначеної земельної ділянки іншим особам.

Також відповідач звернув увагу суду, що 02 жовтня 2019 року громадянин ОСОБА_3 звернувся до відповідача з заявою про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки. В свою чергу, відповідач відмовив у затвердженні документації із землеустрою та наданні в оренду земельної ділянки до моменту усунення зауважень у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки та приведення його у відповідність до вимог чинного законодавства України.

Таким чином, враховуюче наведене, відповідач 18 листопада 2019 року надав ОСОБА_1 відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення.

Аналіз наведених норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність. Тобто, інтерес позивача полягає не в отриманні дозволу, а в отриманні земельної ділянки у власність.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про землеустрій» землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень.

Наразі законодавством передбачено, що підставою для розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, окрім рішення про надання дозволу, також може бути договір або судове рішення. Земельний кодекс України не передбачає можливості оскарження відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідач зауважує, що вимогою стосовно зобов`язання Головного управління надати дозвіл позивач намагається усунути перешкоду у реалізації його прав, якої у дійсності немає. Натомість, відповідно до частини десятої статті 118 Земельного кодексу України рішенням, яке може порушити права особи і яке може бути оскаржене до суду, може вважатися рішення про відмову органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду. Відтак, в судовому порядку підлягає захисту саме право на отримання земельної ділянки у власність.

Враховуючи наведене, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність. Таким чином, на думку відповідача, відмова Головного управління у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (наказ від 18 листопада 2019 року № 3569-СГ) не має наслідком порушення прав та інтересів особи, яка має намір отримати земельну ділянку.

Також відповідач зазначив про те, що у даному випадку суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням викладеного, відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, просили розглянути справу за відсутності сторін (арк. спр. 64, 72, 73).

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки сторони про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином, відсутня потреба заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні на підставі наявних у ній доказів.

По справі вчинені такі процесуальні дії.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 21.04.2020 позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви (арк. спр. 15).

Ухвалою від 19.05.2020 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.06.2020 (арк. спр. 21-22).

Ухвалою від 10.06.2020 клопотання Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про продовження процесуальних строків по справі задоволено. Продовжено Головному управлінню Держгеокадастру у Луганській області строк на подання відзиву на позовну заяву разом зі всіма доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, та доказів, витребуваних ухвалою суду від 19.05.2020, до 23.06.2020 (арк. спр. 39-40).

10.06.2020 розгляд справи відкладено, підготовче засідання призначено на 23.06.2020 (арк. спр. 38).

Ухвалою від 23.06.2020 відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії (арк. спр. 68).

Ухвалою від 23.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено адміністративну справу до судового розгляду по суті на 02.07.2020 (арк. спр. 69).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 КАС України, судом встановлено таке.

Відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії ЛГ № 12253, зареєстрованого у книзі записів Державних актів на право постійного користування землею 30 березня 2001 року за № 355, на підставі рішення Станично-Луганської районної державної адміністрації від 08 листопада 2000 року № 605 громадянину ОСОБА_2 надана у постійне користування земельна ділянка площею 37,0000 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Вільхівської сільської ради, з метою розширення селянського (фермерського) господарства (арк. спр. 50).

Розпорядженням голови Станично-Луганської районної державної адміністрації від 20 грудня 2004 року № 1097 «Про надання членам фермерського господарства «Еммануіл» дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення фермерського господарства» членам фермерського господарства «Еммануіл» надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельні ділянки в розмірі середньої частки (громадян-членів сільськогосподарських підприємств на території Вільхівської сільської ради згідно з додатком № 1) та зобов`язано членів фермерського господарства «Еммануіл» замовити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельні ділянки в розмірі середньої частки (громадян-членів сільськогосподарських підприємств на території Вільхівської сільської ради згідно з додатком № 1) (арк. спр. 51).

Розпорядженням голови Станично-Луганської районної державної адміністрації від 06 квітня 2010 року № 223 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 20.12.2004 р. № 1097 «Про надання членам фермерського господарства «Еммануіл» дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення фермерського господарства» внесено зміни до додатку № 1 розпорядження голови Станично-Луганської районної державної адміністрації від 20 грудня 2004 року № 1097 «Про надання членам фермерського господарства «Еммануіл» дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення фермерського господарства», а саме виключено зі списку громадян-членів фермерського господарства «Еммануіл», яким надано дозвіл на розробку технічної документації щодо передачі в приватну власність земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ОСОБА_4 за № 6 та ОСОБА_5 за № 7 (арк. спр. 52).

Розпорядженням голови Станично-Луганської районної державної адміністрації від 06 квітня 2010 року № 225 «Про надання членам фермерського господарства «Еммануіл» дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення фермерського господарства» членам фермерського господарства «Еммануіл» надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення фермерського господарства в розмірі середньої частки (паю) членів сільськогосподарських підприємств, розташованих за межами населених пунктів на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Вільхівській сільській раді Станично-Луганського району згідно зі списком, що додається, та зобов`язано членів фермерського господарства «Еммануіл» замовити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення фермерського господарства в розмірі середньої частки (паю) членів сільськогосподарських підприємств, розташованих за межами населених пунктів на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Вільхівській сільській раді Станично-Луганського району, проектній землевпорядній організації, яка має відповідну ліцензію (арк. спр. 53).

Розпорядженням голови Станично-Луганської районної державної адміністрації від 26 грудня 2012 року № 835 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду громадянину ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства із складу земель запасу КСП «Вільхівське» Вільхівської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області» громадянину ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площею 40,0000 га ріллі із складу земель запасу КСП «Вільхівське» Вільхівської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області для ведення фермерського господарства (арк. спр. 51 зворот. бік).

На підставі розпорядження від 26 грудня 2012 року № 835 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та 13 лютого 2013 року сформовано та зареєстровано спірну земельну ділянку у Державному земельному кадастрі з кадастровим номером :14:001:0055 (арк. спр. 51-52).

02 жовтня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області з заявою, зареєстрованою за № В-3962/0/36-19, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання в оренду земельних ділянок, загальною площею 40,0000 га, кадастрові №№ :14:001:0054, :14:001:0055, :14:001:0056, які розташовані за межами населених пунктів на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Вільхівській сільській раді Станично-Луганського району (арк. спр. 55).

Наказом від 17 жовтня 2019 року № 2860-СГ «Про відмову у затверджені документації із землеустрою та наданні в оренду земельної ділянки» Головне управління Держгеокадастру у Луганській області відмовило громадянину ОСОБА_3 у передачі в оренду земельних ділянок, загальною площею 40,0000 га (в тому числі ділянка № 1 площею 6,9279 га, ділянка № 2 площею 10,0001 га, ділянка № 3 площею 23,0720 га), кадастрові номера :14:001:0054, :14:001:0055, :14:001:0056, для ведення фермерського господарства, розташованих за межами населених пунктів на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Вільхівській сільській раді Станично-Луганського району, до моменту усунення зауваження у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки та приведення його у відповідність до вимог чинного законодавства України (арк. спр. 56).

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 18 жовтня 2019 року звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області з заявою від 21 жовтня 2019 року, зареєстрованою за № А-4262/0/36-19, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення, що розташовані за межами населених пунктів на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Вільхівській сільській раді Станично-Луганського району, для ведення особистого селянського господарства (арк. спр. 6-10, 30).

18 листопада 2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Луганській області винесено наказ № 3569-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Вільхівській сільській раді Станично-Луганського району Луганської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, з підстав невідповідності вимогам частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, а саме земельна ділянка (відповідно до графічного матеріалу, доданого до клопотання) відноситься до земельної ділянки з кадастровим № :14:0055, на яку вже надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки іншій особі (арк. спр. 19, 29 зворот. бік).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 червня 2020 року № 213581741 відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з Реєстру прав власності на нерухоме майно, з Державного реєстру Іпотек, з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна відносно земельної ділянки кадастровий № :14:001:0055 відсутні (арк. спр. 63).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (часина перша статті 3 Земельного кодексу України).

Згідно з частиною другою статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Частинами першою та другою, пунктом «а» частини третьої статті 22 Земельного кодексу України визначено:

землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей;

до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо);

землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до частини першої статті 33 Земельного кодексу України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Абзацом першим частини першої та частиною другою статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом «в» частини третьої цієї статті передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 Земельного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Пунктом «б» частини першої статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно з абзацом першим частини третьої статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Такої підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки як надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки іншій особі частиною сьомої статті 118 Земельного кодексу України не передбачено.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 22 лютого 2019 року у справі № 813/1631/14 (№ рішення в ЄДРСР 80037091), від 15 жовтня 2019 року у справі № 813/1922/14 (№ рішення в ЄДРСР 84923636) та від 28 жовтня 2019 року у справі № 183/4197/15 (№ рішення в ЄДРСР 85226753).

Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року у справі № 815/5987/14 (№ рішення в ЄДРСР 63749413) та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17 (№ рішення в ЄДРСР 72532460), від 11 червня 2019 року у справі № 826/841/17 (№ рішення в ЄДРСР 82315498).

Твердження відповідача про те, що суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України, суд відхиляє з огляду на таке.

Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

За своїм змістом дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначати повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

Дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни «може», «має право», «за власної ініціативи», «дбає», «забезпечує», «веде діяльність», «встановлює», «визначає», «на свій розсуд». Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним.

При реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження Головного управління Держгеокадастру у Луганській області щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки передбачені Земельним кодексом України.

Умови, за яких Головне управління Держгеокадастру у Луганській області відмовляє у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, Головне управління Держгеокадастру у Луганській області повинене надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Повноваження Головного управління Держгеокадастру у Луганській області та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови відсутності підстав, визначених частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, - надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, позовні вимоги належить задовольнити повністю.

Оскільки позовні вимоги носять немайновий характер і позов підлягає задоволенню повністю, відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України суд присуджує позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Луганській області понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області (ідентифікаційний код 39771244, місцезнаходження: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, просп. Центральний, буд. 17, корп. 2) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 18 листопада 2019 року № 3569-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Луганській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Вільхівській сільській раді Станично-Луганського району Луганської області, кадастровий номер :14:001:0055, орієнтовною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Луганській області (ідентифікаційний код 39771244, місцезнаходження: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, просп. Центральний, буд. 17, корп. 2) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Борзаниця