Справа № 520/7299/2020
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2020-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

02 липня 2020 р. № 520/7299/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Зінченко А.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради (вул. Різдвяна, буд. 1,м. Харків,61052, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради щодо зупинення нарахування та виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , державної соціальної допомоги та надбавки на догляд за інвалідом та зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради поновити та здійснити виплату ОСОБА_1 усієї суми державної соціальної допомоги та надбавки на догляд за інвалідом з березня 2016 року.

Дослідивши надані матеріали справи, судом встановлено наступне.

Громадянка України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після дорожньо-транспортної пригоди з 1990 року є інвалідом з дитинства 1 групи «А», що підтверджується Довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 734902 від 04.08.2011р.

Відповідно до рішення суду по справі №2 «о»-28 від 26.10.2005 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана опікуном своєї недієздатної доньки, ОСОБА_2 .

У 2014 році у зв`язку з бойовими діями та проведенням антитерористичної операції на території м. Луганськ Луганської області ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 були вимушені покинути м. Луганськ.

У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №595, якою затверджений Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали на облік в Управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Жовтневого (Новобаварського) району Харківської міської ради як тимчасово переміщені особи.

28.11.2014 р. ОСОБА_1 звернулась до Управління із заявою про призначення державної соціальної допомоги та надбавки на догляд за інвалідом, в результаті чого відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» їй призначено допомогу та надбавку на догляд з 01.11.2014 по 31.08.2015 у розмірі 1660,75 грн. щомісячно, з 01.09.2015 р. по 31.12.2015р. - у розмірі 1879,50 грн. щомісячно, з 01.01.2016 р. довічно у розмірі 2206,80 грн. щомісячно.

Проте, з березня 2016 року ОСОБА_1 припинено виплату допомоги та надбавки за догляд за інвалідом з дитинства І групи у зв`язку з проведеною спеціалістами Управління перевірки відомостей про фактичне місце проживання ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт обстеження матеріально - побутових умов, в якому зазначено, що факт проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 не підтверджено.

При прийнятті вказаного рішення Управління діяло на підставі статей 10, 14 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», відповідно до яких державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об`єднаннями зв`язку за місцем проживання інваліда з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей-інвалідів. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання.

Вказана інформація підтверджується листом, наданим Управлінням у відповідь на адвокатський запит .

Позивач вважає, що припинення виплати допомоги на догляд за інвалідом з дитинства І групи Управління є протиправним та таким, що порушує гарантовані Конституцією України права людини і громадянина , а тому звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку вищевказаному, суд вказує, що згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. З Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно із ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Як зазначалось вище, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інвалідом з дитинства 1 групи «А», яка потребує цілодобового піклування та догляду, який забезпечує її маги, ОСОБА_1 , що унеможливлює останньої мати інші доходи та джерела для існування, ніж державні соціальні виплати та допомоги, якої ОСОБА_1 була позбавлена з березня 2016 року, що порушує її конституційні права як людини та громадянина України, а також позбавляє інваліда ОСОБА_2 додаткових засобів для догляду.

Крім цього, у вищевказаному акті Управління робить висновок про відсутність ОСОБА_1 за адресою, за якою вона зареєстрована як внутрішньо переміщена особа, що стало підставою для припинення виплати їй державної соціальної допомоги та надбавки на догляд за інвалідом, а також посилається, як зазначалось вище, на статей 10, 14 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам».

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об`єднаннями зв`язку за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей з інвалідністю. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання.

Згідно з ч.3 ст.14 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» при зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання.

Проте, серед підстав для припинення виплати державної соціальної допомоги, передбачених статтею 14 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», як відсутність за місцем проживання та акт обстеження матеріально-побутових умов, не передбачено.

Крім цього, відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

З 22.11.2014 року набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" .

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 1706-УІІ внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1706-УІІ, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч. 2 цієї статті).

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (ч. 1 ст. 5 Закону № 1706-VII).

В силу положень ст. 12 Закону № 1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії. спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" №365 від 08.06.2016 року затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, який визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Порядок №365).

Відповідно до п. 2 Порядку №365 контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Статтею 14 Закону № І706-УП визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року № 1382-ІУ, в силу якої громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Так, наказом начальника Управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Московського району ХМР від 31.10.2018 р. №88 довідку внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_3 скасовано на підставі інформації, яка надійшла з Державної прикордонної служби України.

Однак, довідка ВДО позивача була скасована на підставі на підставі положень Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат ВДО (ПКМУ №365 зіл 08.06.2016), що є протиправним, оскільки на момент прийняття оскаржуваного наказу Порядок контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування №365 втратила чинність, а отже, на думку суду, структурний підрозділ з питань захисту населенні не мав повноважень щодо проведення перевірки фактичного місця проживання ВПО та прийняття оскаржуваного рішення.

Також суд вказує, що принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян в Україні визначають відповідно до Конституції України, Основами законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 року №16/98-ВР.

Відповідно до ст. 2 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування складається з цих Основ та прийнятих відповідно до них законів, інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про загальнообов`язкове державне соціальне страхуванню, то застосовуються норми міжнародного договору.

Завданням законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування є встановлення гарантій щодо захисту прав та інтересів громадян, які мають право на пенсію, а також на інші види соціального захисту, що включають право на забезпечення їх у разі хвороби, постійної або тимчасової втрати працездатності; безробіття з незалежних від них обставин, необхідності догляду за дитиною-інвалідом, хворим членом сім`ї, смерті громадянина та членів його сім`ї тощо.

Відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування Законом України від 23.09.1999 року №1105-ХІУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №1105) визначено правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

В свою чергу, положеннями ст. 2 Закону №1105 передбачено, що законодавство про соціальне страхування складається із Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Кодексу законів про працю України, цього Закону, інших законодавчих акті з та прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 46 Закону №1105 страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи. переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Якщо на утриманні потерпілого перебувають члени сім`ї, які проживають на території України, виплати у випадках, передбачених пунктами 1 і 5 цієї статті, не припиняються, а пише зменшуються на суму, що не перевищує 25 відсотків усієї суми виплат.

Системний аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок про те, що законодавчо передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у страхових виплатах і наданні соціальних послуг, а припинення страхових виплат і надання соціальних послуг можливе і за умови інших випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до п. З розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суд робить висновок, що дії відповідача щодо припинення та не виплати соціальної допомоги є протиправними.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення , то суд вказує, що це не є позовними вимогами та ці питання вирішуються під час виконання рішення суду.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Суб`єкти публічного права мають право здійснювати свої повноваження в межах встановлених границь та повноважень.

З врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з`ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні на предмет належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, як того вимагає процесуальне законодавство, проаналізувавши норми матеріального права, які належить застосувати до спірних правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 245, 246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради (вул. Різдвяна, буд. 1,м. Харків,61052, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради щодо зупинення нарахування та виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , державної соціальної допомоги та надбавки на догляд за інвалідом.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради поновити та здійснити виплату ОСОБА_1 усієї суми державної соціальної допомоги та надбавки на догляд за інвалідом з березня 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Зінченко А.В.