Справа № 260/594/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/594/20 пров. № А/857/6087/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Плеханова З.Б.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

01 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив: визнати протиправними дії щодо непроведення повного розрахунку при звільненні невиплату грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, в день виключення із списків частини 25 листопада 2015 року; зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік (14 днів) виходячи з грошового забезпечення за останні 12 календарних місяців що передували дню звільненню (25 листопада 2015 року).

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив військову службу за контрактом за місцем дислокації (знаходження) військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в м. Ужгороді, яка являється лінійним підрозділом і підпорядкована військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, що по суті являється однією тією ж самою структурою, і мають один той самий . 29 квітня 2015 року набув статусу учасника бойових дій. З моменту набуття статусу учасника бойових дій до моменту звільнення з військової служби, відповідно за 2015 рік, додаткова відпустка як учаснику бойових дій, передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не надавалась, при звільненні з військової служби грошова компенсація за невикористані дні (в загальній кількості 14 дні) вказаної відпустки не виплачувалась.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, в день виключення із списків частини 25 листопада 2015 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік (14 днів) виходячи з грошового забезпечення позивача за останні 12 календарних місяців, що передували дню звільненню (25 листопада 2015 року).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачу не надавалася додаткова відпустка з огляду на несення ним служби під час особливого періоду, однак, він припинив службу і був з неї звільнений, а тому в нього залишилося невикористане право вже у вигляді грошової компенсації, і оскільки позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2015 році, він набув право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку із звільненням зі служби 25 листопада 2015 року. Також, суд першої інстанції при ухваленні даного рішення керувався правовими висновками Верховного Суду, викладеними у рішенні в зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік (14 днів) виходячи з грошового забезпечення позивача за останні 12 календарних місяців, що передували дню звільненню (25 листопада 2015 року), та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити частково.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що у рішенні від 16 травня 2019 року в справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18) Верховний Суд встановив, що грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій здійснюється, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Проте, судом першої інстанції не враховано вказаної позиції та зобов`язано виплатити грошову компенсацію виходячи з грошового забезпечення за останні 12 календарних місяців, що передували дню звільнення. Також, суд першої інстанції в своєму рішення посилається на Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197, який не поширюється на військовослужбовців Національної гвардії України.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін(у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік, в день виключення із списків частини 25 листопада 2015 року, не оскаржене, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом за місцем дислокації (знаходження) військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в м. Ужгороді, яка є лінійним підрозділом і підпорядкована військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, що по суті являється однією тією ж самою структурою, і мають один той самий (тобто фінансовий відділ, військової частини НОМЕР_1 НГУ, знаходиться в м. Львів).

25 листопада 2015 року позивач звільнений з військової служби в запас ЗСУ, що підтверджується військовим квитком Серії НОМЕР_2 від 06 листопада 2012 року, виданого Ужгородським військовим комісаріатом Закарпатської області(а.с.26-28).

Під час проходження військової служби за контрактом та у зв`язку із залученням до участі в зоні проведення АТО (ООС) позивач набув статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_3 від 29 квітня 2015 року (а.с.25).

З часу отримання статусу учасника бойових дій (з 29 квітня 2015 року) і до звільнення з військової служби - 25 листопада 2015 року позивачу не надавалась додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. При звільненні позивача з військової служби відповідач також не виплатив йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Проте колегія суддів вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги повністю помилково не врахував наступне.

Так, дана справа відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи №Пз/9901/4/19(620/4218/18), а тому при ухваленні рішення у цій типовій справі суд першої інстанції вірно враховував правові висновки Верховного Суду.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно із ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Згідно із абз. 3 п. 14 цієї ж статті у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Пунктом 17 вищевказаної статті передбачено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до п. 18 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Згідно із п. 19 тієї ж статті надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також, статтею 1 Закону України «Про оборону України» встановлено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів зазначає, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Проте Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Також, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. При цьому, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права.

Враховуючи вищенаведене, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015 році додаткову відпустку як учасника бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідачем не оскаржується.

Разом з тим, щодо позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, виходячи з грошового забезпечення позивача за останні 12 календарних місяців, що передували дню звільненню, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 ХХХІ розділу Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом МВС від 15 березня 2018 року № 200, у рік звільнення військовослужбовців зі служби, зазначених у пунктах 3, 4 цього розділу, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.

Пунктом 10 цього ж розділу встановлено, що грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства України на день звільнення з військової служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Тому колегія суддів вважає, що нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки повинна здійснюватися з розрахунку місячного грошового забезпечення, право на отримання якого позивач мав відповідно до чинного законодавства, на день звільнення з військової служби, а не виходячи з грошового забезпечення позивача за останні 12 календарних місяців, що передували дню звільненню.

Оскільки позивач просив зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік (14 днів) виходячи з грошового забезпечення за останні 12 календарних місяців що передували дню звільненню (25 листопада 2015 року), то таку позовну вимогу слід задовольнити частково.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України слід зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік (14 днів) виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби (25 листопада 2015 року).

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік (14 днів) виходячи з грошового забезпечення позивача за останні 12 календарних місяців, що передували дню звільненню (25 листопада 2015 року) та ухвалення нового судового рішення в цій частині.

Керуючись ст. 243, ст. 291, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити повністю.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року у справі № 260/594/20 скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік (14 днів) виходячи з грошового забезпечення позивача за останні 12 календарних місяців, що передували дню звільненню (25 листопада 2015 року) та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 в цій частині задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік (14 днів) виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби (25 листопада 2015 року).

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім, виключно з підстав визначених частиною п`ятою статті 291 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 01 липня 2020 року.