Справа № 640/9173/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2020 року м. Київ №640/9173/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГолови ліквідаційної комісії, керівника апарату Вищого адміністративного суду України
провизнання дій та наказу протиправними
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні позивача:

- Вища кваліфікаційна комісія суддів України;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача:

- Уповноважений Верховної ради України з прав людини;

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Голови ліквідаційної комісії, керівника апарату Вищого адміністративного суду України, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії Голови ліквідаційної комісії, керівника апарату Вищого адміністративного суду України щодо прийняття наказу від 24 травня 2019 року «Про припинення відрядження судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1» №42-к;

- визнати протиправним та скасувати наказ Голови ліквідаційної комісії, керівника апарату Вищого адміністративного суду України щодо прийняття наказу від 24 травня 2019 року «Про припинення відрядження судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1» №42-к.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала на протиправність дій Голови ліквідаційної комісії, керівника апарату Вищого адміністративного суду України, оскільки питання тривалості строку повноважень позивача урегульовано пунктом 26 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII.

Крім того звертала увагу суду на те, що відповідно до підпункту 19 пункту 3.5 Положення про апарат Вищого адміністративного суду України, затвердженого рішенням зборів суддів Вищого адміністративного суду України №32 від 18 вересня 2015 року, керівник апарату приймає рішення про направлення у службові відрядження працівників апарату.

У зв`язку з вищенаведеним позивач вважає дії та наказ Голови ліквідаційної комісії, керівника апарату Вищого адміністративного суду України від 24 травня 2019 року протиправними та такими, що порушують права та законні інтереси позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач на скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву.

Третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України надала письмові пояснення щодо позову, в яких підтримала позовні вимоги, виходячи з наступного.

Розпорядження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 12 грудня 2014 року №01/35-14 є єдиним документом щодо призначення позивача членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Також звертала увагу суду на те, що чинним законодавством визначено, що закінчення строку, на який обрано (призначено) члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України може відбутися, лише у разі настання відповідної події - останнього дня строку повноважень, на який члена Комісії обрано (призначено) суб`єктом призначення, відповідно до закону. В той же час, законодавство України не наділяє суб`єкта призначення на власний розсуд визначати строк перебування на посаді члена Комісії особи, призначеної ним, відповідно до закону.

Оскільки строк виконання повноважень члена Комісії ОСОБА_1 , яка призначена до набрання чинності Закону «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII не закінчився, то оскаржуваний наказ підлягає скасуванню, як такий, що прийнятий передчасно.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача- Уповноважений Верховної ради України з прав людини свого відношення до позову не висловила.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Розпорядженням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 19 грудня 2014 року №01/35-14 відповідно до статей 92, 93 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI ОСОБА_1 призначено членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Враховуючи, що членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_1 призначено 19 грудня 2014 року, зважаючи на норми частини другої статті 93 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, який діяв на момент призначення, строк виконання повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України спливає 19 грудня 2020 року.

Проте, 04 березня 2019 року Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини оголошено публічний конкурс з добору кандидатів для призначення членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

28 березня 2019 року визначено результати вищезазначеного конкурсу, у зв`язку з цим 04 квітня 2019 року Уповноважений Верховної Ради України з прав людини видав наказ №191/к про призначення ОСОБА_2 , як переможця, членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, з посиланням на припинення повноважень позивача.

Не погоджуючись з вищезазначеним наказом ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання наказу від 04 квітня 2019 року №191/к протиправним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року у справі №640/6439/19 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправними дій та скасування наказу відкрито провадження.

Однак, станом на момент звернення з позовною заявою у даній справі, питання щодо закінчення повноважень ОСОБА_1 , як члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не вирішено та є предметом судового розгляду у справі №640/6439/19.

В той же час Головою ліквідаційної комісії, керівником апарату Вищого адміністративного суду України на підставі листа Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 20 травня 2019 року №73/0/8-19 та наказу від 04 квітня 2019 року №191/к прийнято наказ про припинення відрядження судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вищезазначеним наказом Голови ліквідаційної комісії, керівника апарату Вищого адміністративного суду України від 24 травня 2019 року №42-к, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Так судом встановлено, що розпорядження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 12 грудня 2014 року №01/35-14 є єдиним документом щодо призначення позивача членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, та який підтверджує право позивача здійснювати повноваження члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Як вбачається з Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (надалі - Закон №2453-VI), який діяв на момент призначення ОСОБА_1 членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, а саме частини третьої статті 92, члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на час здійснення повноважень відряджаються до Комісії.

В той же час, згідно з частиною четвертою статті 92 Закону №2453-VI члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України призначені з числа суддів, не можуть здійснювати правосуддя. При цьому за ними зберігається право брати участь у вирішенні питань, що розглядаються органами суддівського самоврядування, а за суддями Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів - також у вирішенні питань, що розглядаються пленумами цих судів. Інші члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не можуть виконувати професійних повноважень за основним місцем роботи.

З відкритих джерел інформації відомо, що суддю Вищого адміністративного суду України наказом від 21 січня 2015 року №27-к відряджено для роботи у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України з 22 січня 2015 року у зв`язку з призначенням її членом останньої.

Суд звертає увагу учасників справи на те, що оскаржуваний у справі №640/9173/19 наказ від 24 травня 2019 року №42-к є документом, прийнятим на виконання іншого нормативно-правого документу, а саме розпорядження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 04 квітня 2019 року №191/к, у зв`язку з чим наказ від 24 травня 2019 року жодним чином не визначає строк повноважень ОСОБА_1 як члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Більше того, як вже зазначено судом, відповідно до частини третьої статті 92 Закону №2453-VI члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на час здійснення повноважень відряджаються до Комісії.

Крім цього, аналогічні правові норми викладенні у частині четвертій статті 102 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 30 вересня 2016 року №1402-VIII.

Враховуючи вищенаведені норми суд відхиляє доводи позивача щодо протиправності оскаржуваного наказу від 24 травня 2019 року №42-к як такого, що обмежує та звужує її права та законні інтереси, а саме скорочення строку повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з 6 (шести) років до 4 (чотирьох) років, оскільки єдиним документом щодо призначення позивача членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України є розпорядження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 12 грудня 2014 року №01/35-14, а строк повноважень визначається Законами України.

При цьому, як на момент подання адміністративного позову у справі №640/9173/19, так і на момент вирішення даної справи по суті, відсутнє судове рішення, яке б набрало законної сили щодо визнання розпорядження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 04 квітня 2019 року №191/к протиправним та скасування останнього.

Щодо доводів позивача стосовно відсутності повноважень у Голови ліквідаційної комісії, керівника апарату Вищого адміністративного суду України видавати наказ про скасування відрядження судді Вищого адміністративного суду України, слід зазначити наступне.

Наказом Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2017 року №36 припинено діяльність Вищого адміністративного суду України з 15 грудня 2017 року, у зв`язку з початком роботи Верховного Суду.

Пунктом 2 наказу від 15 грудня 2017 року №36 визначено, що відповідно до пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» розпочато ліквідаційну процедуру Вищого адміністративного суду України з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до пункту 3 наказу від 15 грудня 2017 року №36 утворено ліквідаційну комісію з припинення діяльності Вищого адміністративного суду України та затверджено її персональний склад, який визначений у додатку 1 до зазначеного наказу.

Згідно з додатком 1 до наказу від 15 грудня 2017 року №36 Шевченко Олександра Михайловича - керівника апарату суду визначено Головою ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України.

Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку про те, що при винесенні оскаржуваного наказу від 24 травня 2019 року №42-к «Про припинення відрядження судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 » Шевченко Олександр Михайлович діяв в межах наданих повноважень та на підставі чинного законодавства, а саме як Голова ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України, а тому суд відхиляє доводи позивача, що керівник апарату суду не наділений повноваженнями приймати рішення відносно суддів Вищого адміністративного суду України.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною першою статті 9, статті 72, частин першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу.

Суддя Т.І. Шейко