Справа № 560/2111/20
Суддя: Салюк П.І.
Дата ухвалення: 2020-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/2111/20
РІШЕННЯ

іменем України

03 липня 2020 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Салюка П.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області, в якому просить суд:

визнати протиправною відмову Головного управління ДПС у Хмельницькій області в особі Хмельницького управління ГУ ДПС у Хмельницькій області, яка викладена у листі від 28 лютого 2020 року №8198/10/22-01-58-05, у поверненні помилково сплачених ОСОБА_1 коштів у сумі 15819 грн. 54 коп. по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

зобов`язати Головне управління ДПС у Хмельницькій області повернути ОСОБА_1 помилково сплачені нею 30 листопада 2018 року кошти в якості сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 15819 грн. 54 коп. відповідно до заяви позивача від 07 лютого 2020 року;

стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Хмельницькій області понесені позивачем судові витрати на загальну суму 3840,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 з 29 травня 2007 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець (основний вид діяльності - код КВЕД 52.62.0 Роздрібна торгівля з лотків та на ринках).

У листопаді 2018 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист із вимогою Головного управління ДФС у Хмельницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2018 року № Ф-42211-17. В даній вимозі зазначалось, що станом на 31 жовтня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування становить 15819 грн. 54 коп.

Позивач вказує, що відповідно до вказаної вимоги 30 листопада 2018 року внесла суму 15819 грн. 54 коп. на рахунок № НОМЕР_1 в ГУ ДКСУ в Хмельницькій області (одержувач - Державна податкова інспекція у м. Хмельницькому Головного управління ДФС в Хмельницькій області).

В подальшому, після звернення у грудні 2019 року за правовою допомогою до адвоката, позивач зазначає, що з`ясувала, що відповідно до постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року в справі № 822/2071/15 суд постановив припинити підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Вказана постанова набула законної сили 01 липня 2015 року.

Таким чином, позивач стверджує, що припинила свою підприємницьку діяльність як фізична особа - підприємець на підставі рішення суду з 01 липня 2015 року.

При цьому, позивач вказує, що норма про обов`язок сплати єдиного внеску для всіх фізичних осіб-підприємців, незалежно від отримання ними доходу, у розмірі, не меншому за розмір мінімального страхового внеску, була включена до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ.

Вказана норма про обов`язкову сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для усіх фізичних осіб - підприємців (на підставі якої ОСОБА_1 була складена та направлена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2018 року) почала діяти значно пізніше, ніж відбулося припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .

Таким чином, позивач вважає, що вимога Головного управління ДФС у Хмельницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2018 року № Ф-42211-17 є необґрунтованою в зв`язку з відсутністю в ОСОБА_1 (підприємницьку діяльність якої було припинено згідно з рішенням суду) заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Ухвалою суду від 05 травня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

20 травня 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує щодо задоволення адміністративного позову та зазначає, що станом на 27 листопада 2018 року позивач мала статус фізичної особи-підприємця і перебувала на податковому обліку.

Тому, на думку відповідача позивачу, яка перебувала на загальній системі оподаткування, було нараховано єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017 рік в розмірі 8448,00грн. ( 3200,00 грн. х 22% х 12 місяців) та за дев`ять місяців 2018 року в сумі 7371,54грн. (3723,00грн. х 22% х 9 місяців).

За обліковими даними інтегрованої картки платника податків, станом на 31 жовтня 2018 року, сума заборгованості позивача з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування становила 15819,54 грн.

У зв`язку із наявністю недоїмки, у порядок та в строки встановлені Інструкцією, відповідачем вказує, що сформував вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-42211-17 від 09 листопада 2018 року про сплату позивачем недоїмки у сумі 15819,54 грн. та направлено платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Отже, на переконання відповідача, сплата позивачем 30 листопада 2018 року недоїмки по єдиному внеску в сумі 15819,54 грн. є правомірною.

Крім цього, представник відповідача разом із відзивом подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Надаючи правову оцінку заявленому відповідачем клопотанню, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Частиною 3 статті 257 КАС України встановлено, що при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Враховуючи наведене вище, суд вважає, що складність даної справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування не входить до категорії справ, які необхідно розглядати за правилами загального позовного провадження, а тому суд вважає, що у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального провадження слід відмовити.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_1 з 29 травня 2007 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець (основний вид діяльності - код КВЕД 52.62.0 Роздрібна торгівля з лотків та на ринках).

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року по справі № 822/2071/15 за позовом ДПІ у м. Хмельницькому ГУ ДФС у Хмельницькій області, суд постановив припинити підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Вказана постанова набрала законної сили 01 липня 2015 року.

У листопаді 2018 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист із вимогою Головного управління ДФС у Хмельницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2018 року № Ф-42211-17. В даній вимозі зазначалось, що станом на 31 жовтня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування становить 15819 грн. 54 коп.

30 листопада 2018 року ОСОБА_1 внесла суму 15819 грн. 54 коп. на рахунок № НОМЕР_1 в ГУ ДКСУ в Хмельницькій області (одержувач - Державна податкова інспекція у м. Хмельницькому Головного управління ДФС в Хмельницькій області).

В подальшому, дізнавшись, що відповідно до рішення суду від 10 червня 2015 року по справі № 822/2071/15 підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця була припинена, позивач в особі уповноваженого представника 07 лютого 2020 року звернулась до Головного управління ДПС у Хмельницькій області в особі Хмельницької ДПІ Хмельницького управління ГУ ДПС в області із заявою про повернення помилково сплачених коштів в сумі 15819,54 грн.

Однак, листом від 28 лютого 2020 року №8198/10/22-01-58-05 податковим органом було повідомлено, що за результатом розгляду звернення представника позивача, вимога про сплату боргу по ЄВ № Ф-42211-17 від 09 листопада 2018 року на суму 15819,54 грн. залишена без змін та сплата боргу 30 листопада 2018 року є правомірною.

Позивач категорично не погоджується з даною відмовою, оскільки, на вважає, що встановлених законом підстав для відмови у поверненні коштів в сумі 15819,54 грн. немає, тому звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи податкові спори, застосовує ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка гарантує право на мирне та вільне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації фізичних осіб-підприємців врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" № 755-ІV від 15 травня 2003 року.

Згідно з частиною 9 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" № 755-ІV від 15 травня 2003 року, фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 р. (далі - Закон №2464).

Відповідно до статті 1 Закону № 2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) (абз. 3 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464).

У відповідності до пункту 4 частини 1статті 4 Закону №2464, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно із приписами пункту 1 частини 2 та частини 4 статті 6 Закону №2464, у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем. Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до частини 8 статті 9 Закону №2464, платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 9 Закону №2464).

Разом з тим, суд звертає увагу на наступне.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року по справі № 822/2071/15, за позовом ДПІ у м. Хмельницькому ГУ ДФС у Хмельницькій області, суд постановив припинити підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Вказана постанова набрала законної сили 01 липня 2015 року.

Крім цього, у резолютивній частині вказаної постанови зазначено: "Копію постанови направити сторонам та Реєстраційній службі Хмельницького міськрайонного управління юстиції Хмельницької області.

У відповідності до положень пункту 2 частини 1 статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи.

Таким чином, рішення суду про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця є підставою для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Згідно із статтею 49 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (в редакції, чинній на час прийняття постанови Хмельницького окружного адміністративного) суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи - підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи - підприємця.

Державний реєстратор зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем заповнити реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв`язку з постановленням судового рішення, внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем у зв`язку з постановленням судового рішення та в той же день видати (надіслати поштовим відправленням з описом вкладення) їй повідомлення про внесення такого запису.

Постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року по справі №822/2071/15 набрала законної сили 01 липня 2015 року.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Водночас, як свідчать матеріали справи, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 був внесений лише 27 листопада 2018 року.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Слід зазначити, що трискладовий тест для визначення виправданості втручання за статтею 8 Конвенції є засобом для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією і передбачає наявність всіх елементів, що вказує на те, що будь-яке обмеження права має пройти перевірку на відповідність сукупності трьох умов: втручання здійснене згідно із законом; воно відповідає законній (легітимній) меті; воно необхідне в демократичному суспільстві.

Отже, обмеження, що не відповідає таким умовам, порушує право особи.

У рішенні по справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 02 грудня 2010 року, заява №30856/03, ЄСПЛ зазначив, що втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи кілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (Лелас проти Хорватії, заява №55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії, заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (Онер`їлдіз проти Туреччини, пункт 128, та Беєлер проти Італії, пункт 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (Лелас проти Хорватії, пункт 74).

Слід зазначити, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі Горнсбі проти Греції, п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі Immobiliare Saffi проти Італії, заява №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Зважаючи на вищевикладені приписи Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", практику Європейського суду з прав людини та беручи до уваги те, що постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року по справі №822/2071/15, якою припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , набрала законної сили 01 липня 2015 року, суд дійшов висновку, що позивач мала законне сподівання на те, що відповідне рішення буде у законодавчо встановлений порядок та термін направлене державному реєстратору для внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак, таке зволікання судом та реєстратором з вчиненням передбачених законодавством дій призвело до негативних наслідків для позивача в частині прийняття відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2018 року № Ф-42211-17 на суму 15 819,54 грн., який утворився, зокрема, у зв`язку з відсутністю запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення підприємницької діяльності позивача.

Суд наголошує, що зволікання з внесенням запису в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 не може мати наслідком позбавлення позивача права на мирне володіння його майном.

Крім того, таке зволікання з внесенням запису в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 відбулось за відсутності будь-якої вини (чи не вчинення передбачених законом обов`язкових дій) з боку позивача, що не спростовано відповідачем.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява № 39766/05), "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV підлягають застосуванню судами як джерела права.

Також судом враховано, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи усе вищенаведене, об`єктивним є те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Хмельницькій області про сплату боргу (недоїмки) 09 листопада 2018 року № Ф-42211-17 прийнята відповідачем протиправною, а тому суд приходить до висновку, що з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, вказану вимогу слід скасувати.

При цьому, суд зауважує, що в межах даного спору, відновлення порушених прав позивача можливе лише у такий спосіб.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки вимога Головного управління ДФС у Хмельницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2018 року № Ф-42211-17 визнана протиправною, то відповідно сплата позивачем 15819 грн. 54 коп. в рахунок погашення протиправно нарахованого податкового боргу є помилковою та підлягає поверненню позивачу.

Таким чином, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності його дій у спірних правовідносинах, тому на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки наданих доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задоволити.

Вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, досліджуючи судові витрати позивача, суд встановив, що відповідно до квитанції про сплату №63553 від 13 квітня 2020 року позивачем сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн. та відповідно до розрахункової квитанції Серії АААА № 000011 від 13 квітня 2020 року позивачем сплачено 3000,00 грн. за юридичні послуги згідно з договором про надання правової допомоги від 20 грудня 2019 року. На підтвердження виконання роботи та витрат на правничу допомогу, до матеріалів справи також долучено Акт про надання правової допомоги від 13 квітня 2020 року з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача 840,80 грн. судових витрат із сплати судового збору та 3000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог щодо стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 3840,80 грн., оскільки такі витрати підтверджені відповідними доказами доданими позивачем до матеріалів справи.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов - задоволити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Хмельницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2018 року № Ф-42211-17.

Визнати протиправною відмову Головного управління ДПС у Хмельницькій області в особі Хмельницького управління ГУ ДПС у Хмельницькій області, викладену у листі від 28 лютого 2020 року №8198/10/22-01-58-05, щодо повернення помилково сплачених ОСОБА_1 коштів у сумі 15819 грн. 54 коп. по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Хмельницькій області повернути ОСОБА_1 помилково сплачені нею 30 листопада 2018 року кошти, в якості сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у сумі 15819 грн. 54 коп. відповідно до заяви позивача від 07 лютого 2020 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 3840 (три тисячі вісімсот сорок) грн. 80 коп. судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Хмельницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач:Головне управління ДПС у Хмельницькій області (вул. Пилипчука, 17, Хмельницький, Хмельницька область, 29000 , код ЄДРПОУ - 43142957)

Головуючий суддя П.І. Салюк