Справа № 640/11318/19
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2020-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2020 року м. Київ № 640/11318/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ, управління) в якому просить суд визнати протиправним дії відповідача щодо не призначення пенсії на пільгових умовах; зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п.1 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту звернення за призначенням пенсії, з 12.11.2018 року.

Позов обґрунтовано тим, що позивач набув право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 згідно з п.1 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з чим звернувся до відповідача із заявою 12.11.2018 року. Відповідач відмовив у призначення пенсії на пільгових умовах з посиланням на відсутність підстав, що породжують виникнення такого права, як то документальне підтвердження пільгового трудового стажу та атестація робочого місця. Позивач вважає оспорювану відмову протиправною, оскільки пільговий період підтверджується поданими відповідачу документами, зокрема записами у трудовій книжці, уточнюючими довідками.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.06.2019 року відкрито провадження, вирішено розглядати справи в порядку спрощеного позовного провадження, запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

08 серпня 2019 року представник ПФУ надіслав до суду відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом, в якому просить в якому просить відмовити в позові з підстав правомірності оспорюваної відмови. Зазначає, що після 22.08.1992 стаж пільгової роботи підтверджується результатами атестації робочих місць за умовами праці, про що висловлена правова позиція Верховним Судом України у постанові від 25.11.2014 року. За результатами розгляду поданих позивачем документів встановлено, що в пільгових довідках від 14.06.2012 року №542, виданих ДП «Луганськвугілля» відсутні дані про характер виконуваних робіт, не зазначені періоди відпусток за власний рахунок та не надано первинні документи, за відсутності яких неможливо призначити позивачу пенсію на пільгових умовах.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований на тимчасово непідконтрольній Україні території за адресою: АДРЕСА_1 , має статус внутрішньо переміщеної особи з фактичним місцем проживання у АДРЕСА_2 , що підтверджується копією довідки від 12.11.2018 року № (а.с.11) про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, наявними в матеріалах справи.

12 грудня 2018 року позивач звернувся до ГУ ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 згідно зі статтею 114 Закону України « Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.9).

Також судом під час розгляду справи встановлено, що разом із заявою позивачем було надано копію трудової книжки, паспорту, ідентифікаційного номеру, копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, довідку про заробітну плату, документи про виконання роботи тощо.

Відповідно до трудової книжки позивача та пільгових довідок судом встановлено, що у період з 21.08.1984 року по 20.09.1984 року позивач працював на шахті ім. С.М.Кірова «Стахановугіль» відповідно учнем електрослюсаря підземного з повним робочим днем під землею; з 20.09.1984 року по 29.04.1985 року позивач працював електорослюсарем підземним з повним робочим днем під землею; з 29.04.1985 року по 26.02.1987 року позивач працював електрослюсарем на підземних роботах; з 26.02.1987 року по 02.03.1987 року позивач працював горнорабочим на підземних роботах; з 02.03.1987 року по 12.05.1987 року позивач працював горнорабочим на підземних роботах; з 12.05.1987 року по 02.04.1990 року позивач працював горнорабочим на підземних роботах; з 02.04.1990 року по 02.07.1990 року позивач працював горнорабочим на підземних роботах; з 02.07.1990 року по 18.03.1991 року позивач працював горнорабочим на підземних роботах; з 18.03.1991 року по 09.03.1993 року позивач працював каменщиком з підземною участю; з 09.03.1993 року по 10.05.1996 року позивач працював горнорабочим на підземних роботах п`ятого разряду. Згідно довідки про підтвердження трудового стажу .

Рішенням ГУ ПФУ о/р№35 від 18.02.2019 року позивачу відмовлено в призначенні пільгової пенсії за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 24.06.2016 року, згідно ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З посиланням на те, що в наданих пільгових довідках №542 від 14.06.2012 року, виданих ДП «Луганськвугілля», відсутні дані про характер виконуваних робіт, не зазначені періоди відпусток за власних рахунок та не надано первинні документи, також відсутня можливість проведення зустрічної перевірки, що підтверджує відсутність права на достроковий вихід на пенсію.

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Відповідно до ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах - за Списком виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 24.06.2016 року і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 01 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 20 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 21 року;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 21 року 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 22 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 22 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 23 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 23 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 24 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 24 років 6 місяців.

Працівникам, які не мають стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених умовах, за наявності передбаченого стажу роботи, пенсії за віком на загальних умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи.

Як вже було встановлено судом вище позивач у період з 1984 року по 1996 рік був зайнятий на посадах, що передбачені Списком №1.

Відповідно до Списку № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 24.06.2016 року, Розділ 1 Гірничі роботи, підрозділ 1 Підземні роботи в шахтах, рудниках і копальнях на видобуванні корисних копалин, в геологорозвідці, на дренажних шахтах, на будівництві шахт, рудників, копалень, право на пенсію на пільгових умовах мають працівники , зайняті повний робочий день на підземних роботах.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач має підтверджений стаж роботи із шкідливими і важкими умовами праці за спеціальністю, що передбачена Списком № 1, тривалістю 11 років 9 місяців 20 днів при загальному страховому стажу роботи у 33 років 4 місяці та 19 днів.

Також суд зазначає, що положеннями ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року, також передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно пункту 3 вищезгаданого Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові-договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, суд зазначає, що обов`язок подання додаткових довідок наявний лише у разі неправильних чи неточних записів про періоди роботи.

Згідно трудової книжки позивача, щодо оспорюваних періодів, записи не містять помилок виправлень чи неточності.

Отже пільговий стаж роботи позивача підтверджується записами у трудовій книжці, яка надавалась позивачем управлінню 12.11.2018 року при поданні заяви про призначення пенсії. Жодних зауважень щодо оформлення записів у трудовій книжці відповідач не висловив та не зазначив про це в оскаржуваному рішенні.

Відповідно з пунктом 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного Фонду України від 25.11.2005 року №22-1: у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів.

Суд зазначає, що під час звернення позивача за призначенням пенсії 12.11.2018 року, після подання заяви та до отримання позивачем копії рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу повідомлено про необхідність подання будь-яких додаткових документів не було.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині визнання неправомірним та скасування рішення Головного управління фонду України в м. Києві №35 від 18.02.2019 року щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком.

Вирішуючи позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.1 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту звернення за призначенням пенсії, з 12.11.2018 року, слід зазначити про таке.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

"Ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі. Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними) (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13).

Тобто, призначення та виплата пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2)визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3)визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом 8 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного суд може лише зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву про призначення пенсії, вказавши на виявлені порушення, допущені під час розгляду заяви позивача.

Таким чином, суд погоджується в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.1 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту звернення за призначенням пенсії, з 12.11.2018 року, оскільки це є повноваженнями ГУ ПФУ України.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

З огляду на вищезазначене, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів відповідача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.11.2018 року про призначення пенсії на пільгових умовах в порядку, передбаченому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії підлягають задоволенню в частині визнання неправомірним та скасування рішення ГУ ПФУ України в м. Києві о/р №35 від 18.02.2019 року про відмову позивачу призначити пенсію за віком на пільгових умовах та в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.11.2018 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах в порядку, передбаченому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в м. Києві.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України фонду України в м. Києві о/р №35 від 18.02.2019 року про відмову призначити ОСОБА_1 пенсію за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.02.2019 року про призначення пенсії за віком в порядку, передбаченому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) судові витрати за сплату судового збору в загальному розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України фонду України в м. Києві ().

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст.ст.295-297 КАС України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Смолій