Справа № 463/3927/20
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2020-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 463/3927/20 пров. № А/857/7273/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

з участю секретаря судового засідання Мельничук Б.Б.,

представника позивача Арендач М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу громадянина Туніської Республіки ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 травня 2020 року у справі № 463/3927/20 за адміністративним позовом Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Туніської Республіки ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця, а також про його затримання з метою забезпечення видворення за межі території України (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Гирич С.В. в м. Львові Львівської області 06.05.2020 року згідно з протоколом судового засідання о 11:41 год.), -

ВСТАНОВИВ:

Львівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі позивач) звернувся з адміністративним позовом до громадянина Туніської Республіки ОСОБА_1 (далі відповідач) про примусове видворення іноземця, а також про його затримання з метою забезпечення видворення за межі території України.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 травня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що не було дотримано вимог щодо забезпечення права відповідача на отримання правової допомоги, а також відсутність рішення про примусове повернення відповідача, яке має обов`язково передувати позову про примусове видворення.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, відмовивши в задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідач згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, що відповідно до частини 3 даної правової норми не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, Громадянин Туніської Республіки ОСОБА_1 , діючи у складі групи осіб, вчинив незаконне, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, на напрямку 899 прикордонного знаку, територія Устилузької об`єднаної територіальної громади Володимир-Волинського району Волинської області, внаслідок чого 05 березня 2020 року був затриманий Прикордонною вартою Республіки Польща.

На підставі ст.ст. 3, 5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб» о 16 год. 45 хв. 05 березня 2020 року даного громадянина було передано на територію України.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 березня 2020 року прийнято рішення про затримання відповідача з метою ідентифікації.

Із копії постанови Володимир-Волинського суду Волинської області від 11 березня 2020 року встановлено, що відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту.

Відповідач документів для виїзду з території України не має та не відноситься до осіб, яким надано статус біженця, і не є особою, яка потребує додаткового захисту; він затриманий прикордонною вартою Республіки Польща при перетині кордону з України в Республіку Польща, Україна для нього є транзитною країною для подальшого незаконного потрапляння до країн західної Європи. Обставин, передбачених ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в ході судового розгляду не встановлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що існує ризик перешкоджання видворенню за межі території України, оскільки відповідач не має документів, які дають право на виїзд з України, коштів достатніх для самостійного повернення до країни походження, українською мовою не володіє, наміру повертатись до Туніської Республіки відповідач також не має. Крім цього, незаконний перетин ним державного кордону України в напрямку до країн Європейського Союзу свідчить про те, що останній порушив вимоги ст. ст. 4, 9, 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і відповідно до вимог ч.3 ст. 29 даного закону підлягає примусовому видворенню.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Апеляційним судом встановлено, що відповідач документів для виїзду з території України не має та не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо покликання апелянта на те, що позивачем не прийнято попереднє прийняття рішення про примусове повернення, апеляційний суд зазначає, що в даних правовідносинах підлягає застосуванню ч. 3 ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка не вимагає винесення попереднього рішення про примусове повернення.

Так, відповідача було затримано після незаконного перетину державного кордону України на території Республіки Польща.

В рамках Угоди між Україною та ЄС про реадмісію його було повернуто на територію України.

Україною будь-які міжнародні угоди з Туніською Республікою про реадмісію не укладались та не ратифікувались.

Положення статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо обов`язкового рішення про примусове повернення, яке мало б передувати зверненню з позовом про видворення позивача не можуть бути застосовані у даному випадку, оскільки внаслідок відсутності у відповідача необхідних документів та коштів є підстави для переконання про неможливість виконання такого відповідачем, тобто ухилення відповідача від його виконання.

Доводи апелянта про незабезпечення реалізації його права на правову допомогу також безпідставні, оскільки суду апеляційної інстанції в ході розгляду апеляційної скарги представником позивача надані документи, які підтверджують забезпечення відповідача безоплатною вторинною правовою допомогою (доручення від 05.03.2020 року та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Козак В. ОСОБА_2 ).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи колегія суддів приходить до переконання про наявність передбачених ч. 3 ст. 29 та ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підстав для винесення судом рішення про примусове видворення з України громадянина Туніської Республіки ОСОБА_1 .

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскаржуване судове рішення є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні, свідчать про довільне і неправильне трактування ним норм податкового законодавства.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 242, 272, 289, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Туніської Республіки ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 травня 2020 року у справі № 463/3927/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 02.07.2020