Справа № 360/1504/20
Суддя: А.Г. Секірська
Дата ухвалення: 2020-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

03 липня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1504/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Секірська А.Г., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

10 квітня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі відповідач, ГУНП в Луганській області), у якому позивач просить суд:

- визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати ГУНП в Луганській області здійснити нарахування на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період часу з 01.06.2019 по 10.04.2020 у сумі 277 905,42 грн;

- зобов`язати ГУНП в Луганській області здійснити виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку за період часу з 01.06.2019 по 23.04.2020 на користь позивача ОСОБА_1 у сумі 277 905,42 грн, з відповідними відрахуваннями установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач з 2000 року по 31.05.2019 проходив службу в органах внутрішніх справ. В день звільнення, 31.05.2019, відповідач по справі так і не здійснив виплату матеріальної допомоги на оздоровлення позивачу за 2019 рік. Зважаючи на це, у вересні 2019 року позивач звернувся з позовом до Луганського окружного адміністративного суду.

12.12.2019 Луганським окружним адміністративним судом було винесено рішення по справі № 360/4238/19, яким суд зобов`язав ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для оздоровлення за 2019 рік. 17.03.2020 вказана справа була розглянута у суді апеляційної інстанції, за результатом розгляду рішення Луганського окружного адміністративного суду було залишено без змін.

До сьогодні матеріальна допомога на оздоровлення за 2019 рік відповідачем по справі так виплачена і не була.

Позивач вважає дії відповідача щодо несплати існуючої заборгованості по заробітній платі незаконними, оскільки відповідно до статті 116 КзпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, відповідно до діючого законодавства, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по момент фактичного розрахунку.

Ухвалою суду від 15.04.2020 позовну заяву залишено без руху із наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви (арк.спр. 22-24).

22.04.2020 за вх. № 15889/2020 позивачем надано заяву про усунення недоліків позовної заяви (арк.спр. 27-28).

Ухвалою суду від 23.04.2020 позовну заяву прийнто до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення, виклику сторін (арк.спр. 31-32).

14.05.2020 за вх. № 18966/2020 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (арк.спр. 44-51), у якому відповідач заперечував проти позовних вимог з огляду на наступне.

12.12.2019 Луганським окружним адміністративним судом було винесено рішення по справі № 360/4238/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Вказаним судовим рішенням адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області було задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Луганській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для оздоровлення за 2019 рік, зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для оздоровлення за 2019 рік; у задоволенні вимоги щодо визнання протиправними дій ГУНП в Луганській області відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ГУНП в Луганській області було подано апеляційну скаргу. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2020 апеляційну скаргу ГУНП в Луганській області залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12.12.2019, залишеному без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2020 у справі № 360/4238/19, ОСОБА_1 була нарахована та виплачена матеріальна допомога для оздоровлення за 2019 рік у розмірі 3349,00 грн (відповідно до платіжного доручення № 1599 від 21.04.2020).

На думку відповідача, відносини щодо виплати призначеної ОСОБА_1 за судовим рішенням матеріальної допомоги, регулюються Законом України «Про виконавче провадження», положення ст. 117 КЗпПУ до таких правовідносин не підлягають застосуванню. Зазначене твердження узгоджується із правовим висновком Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» (рішення від 68.04.2010; заява № 377/02). Зокрема, Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що після того, як суму заборгованості із заробітної плати звільненого працівника встановив суд, правила щодо стягнення компенсації за кожен день затримки до дати фактичного розрахунку відповідно до частини першої статті 117 КЗпП не застосовуються до правовідносин, пов`язаних з виконанням судового рішення.

Стосовно розміру простроченої заборгованості відповідач зазначив, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12.12.2019, залишеного без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2020 у справі № 360/4238/19 позивачу було сплачено 3349,00 грн, а позивач просить стягнути з ГУНП в Луганській області компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі, що набагато перевищує розмір невиплаченої при розрахунку суми (перевищує майже у 80 разів).

Позивача було звільнено зі служби в поліції з 31.05.2019 відповідно до наказу ГУНП в Луганській області від 22.05.2019 № 410 о/с, з позовом про зобов`язання здійснити виплату матеріальної допомоги для оздоровлення за 2019 рік позивач звернувся відповідно до ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 17.10.2019 у справі № 360/4238/19 26.09.2019. При розгляді справи № 360/4238/19 судовими рішеннями було встановлено, що із рапортом про надання матеріальної допомоги за 2019 рік від 20.05.2019 позивач звернувся до відповідача 22.05.2019, тобто у день видання наказу ГУНП в Луганській області про звільнення позивача зі служби в поліції ОСОБА_1 з рапортом про надання йому матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019 рік не звертався. Невиплата матеріальної допомоги ОСОБА_1 за його рапортом від 20.05.2019 було пов`язано з обмеженим фінансуванням на зазначені цілі.

Також відповідач зазначив, що у разі, якщо суд при розгляді справи дійде до висновку щодо задоволення позовних вимог, представник відповідача з урахуванням правової позиції, викладеної у п. 94.5 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц наполягає на розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 559,28 грн.

З урахуванням того, що у вказаному положенні є посилання на термін «приблизна оцінка», то суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких можна було б розумно передбачити, міг зазначити позивач (вказане твердження зазначено у п. 86 Постанови).

На підставі викладеного представник відповідача зазначає, що при нарахуванні та виплаті середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні для забезпечення реалізації принципів справедливості, законності та співмірності необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.

Представник відповідача вважає, що вимоги позивача, це обґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 (арк. спр. 6-7), має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 04.02.2016 ГУНП в Луганській області (арк. спр. 8).

Відповідно до трудової книжки НОМЕР_3 з 07.08.2000 по 31.05.2019 проходив службу в органах внутрішніх справ України, ГУНП в Луганській області (арк. спр. 9).

Відповідно до витягу з наказу від 22.05.2019 № 410 о/с ГУНП в Луганській області майора поліції Залюшного О.Г., начальника відділу організації діяльності ізоляторів тимчасового тримання Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст. 77 ч. 1 п. 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з31.05.2019, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 18 років 09 місяців 25 днів, у пільговому обчисленні (без календарної вислуги): 10 років 05 місяців 17 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 18 років, з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 18 діб, встановивши відсоток премії за травень 2019 року 131,9% (арк. спр. 11).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12.12.2019, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2020, позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ГУНП в Луганській області (місцезнаходження: 93406, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Вілєсова, будинок 1, код за ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Луганській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для оздоровлення за 2019 рік;

зобов`язано ГУНП в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для оздоровлення за 2019 рік;

у задоволенні вимоги щодо визнання протиправними дій ГУНП в Луганській області відмовлено (арк. спр. 14-20).

Листом від 02.04.2020 № 2318/111/22/05-2020 позивачу повідомлено, що підстави нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку до остаточного розрахування відсутні (арк. спр. 13).

Відповідно до платіжного доручення № 1599 від 21.04.2020 ОСОБА_1 23.04.2020 виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 3 349,00 грн (арк. спр. 56).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно статтею 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Дане право безпосередньо реалізується шляхом гарантування своєчасної та повної виплати заробітної плати (грошового забезпечення).

Згідно статті 2 Закону України «Про оплату праці» одноразова грошова допомога при звільненні є додатковою заробітною платою та на неї поширюються гарантії, передбачені цим Законом.

Зокрема, відповідно до статті 94 КЗпП України, частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із частиною третьою статі 21 Закону України «Про оплату праці» забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року «Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року «Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).

Висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Як вбачається із рішення ЄСПЛ, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд ЄСПЛ, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).

Відповідно за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічна позиція викладена постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Судом встановлено, що 23.04.2020 відповідачем на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 17.03.20119 у справі № 360/4238/19 безспірно списано кошти на користь ОСОБА_1 у сумі 3 349,00 грн за КПКВ 1007020 (арк. спр. 56).

Ураховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.

Відповідно до положень пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно із пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із пунктом 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 № 260 (далі Порядок № 260) при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

Якщо в період перебування у відпустці поліцейському змінено розмір надбавки за стаж служби, розмір посадового окладу чи окладу за спеціальним званням відповідно до законодавства, після повернення з відпустки проводиться відповідний перерахунок.

Поліцейським за час перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавством випадках - до шести років грошове забезпечення не виплачується.

Поліцейським, яким відповідно до законодавства України надано додаткові відпустки без збереження грошового забезпечення, за час перебування в додаткових відпустках грошове забезпечення не виплачується.

Поліцейським на період проведення вступного конкурсу (вступних випробувань, співбесіди) до вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, а також за час навчання у вищих начальних закладах на період проведення сесії (за умови підтвердження довідкою-викликом) надається додаткова відпустка (крім чергової) зі збереженням грошового забезпечення за посадою, крім премії.

При звільненні поліцейського зі служби в поліції проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. Кількість днів надмірно нарахованої частини щорічної відпустки вказується в наказі про звільнення.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

При звільнені поліцейського зі служби в поліції розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину щорічної відпустки, здійснюється, виходячи з розміру грошового забезпечення, яке отримав поліцейський за дні чергової відпустки.

Згідно довідки про доходи від 04.05.2020 № 338/111/22-2020 за останні два повні календарні місяці квітень - травень 2019 року позивачу нараховано 17 754,17 грн та 17754,59 грн відповідно. Протягом цих двох місяців був 61 робочий день. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить (17754,17 грн + 17754,59 грн): 61 = 582,11 грн.

За період з 01.06.2019 по 10.04.2020 року було 314 робочих днів, а тому, середній заробіток ОСОБА_1 за цей період, виходячи з розміру його доходу, складає 182 782,54 грн.

Разом з тим, суд враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, суд при вирішенні даної справи враховує наступні обставини:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця становив без врахування податків та зборів 3349,00 грн;

2) період затримки виплати заборгованості склав 314 робочих днів (з 01.06.2019 по 10.04.2020);

3) позивача звільнено з органів національної поліції 31.05.2019, на день звільнення спору щодо належних до виплати суми між ГУНП в Луганській області та ОСОБА_1 не було, наказ від 22.05.2019 № 410 о/с не оскаржувався;

4) до суду з вимогою стягнути винагороду за участь в АТО позивач звернувся 26.09.2019, через три місяці після звільнення (за даними статистичної картки, сформованої в КП ДСС у справі № 360/4238/19);

5) сума винагороди, присудженої позивачу у справі № 360/4238/19 (3349,00 грн), менша, ніж визначена судом у цій справі сума середнього заробітку позивача за час затримки виплати при звільненні тієї ж винагороди (182 782, 54 грн).

Одним із варіантів приблизної оцінки розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою виплати йому винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, які розумно передбачити, може бути розрахунок на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні у 2016-2019 роках розміру сум, які позивач, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки за відповідний період, взявши кредит з метою збереження рівня його життя (див. пункт 94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

За даними офіційного сайту НБУ середньозважена ставка за кредитами за період з травня 2019 по квітень 2020 року з складає 16,7 %.

Відтак, розмір компенсації за несвоєчасний розрахунок повинен становити: 3349 грн х 16,7 % = 559,28 грн.

Таким чином, з урахуванням вищенаведених позицій Верховного Суду, суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам даної справи наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 559,28 грн за весь період прострочення виплати ним належної при звільненні позивача винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

Щодо посилання відповідача на те, що відносини щодо виплати призначеної ОСОБА_1 за судовим рішенням винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції у сумі 3349,00 грн регулюються Законом України «Про виконавче провадження», а положення статті 117 КЗпПУ до таких правовідносин не застосовуються, суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 зазначила, що висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 цього рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що правовий висновок Верховного Суду України у справі № 21-1765а15 є застосовним до спірних правовідносин.

Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Даний висновок узгоджується з позицією, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

На підставі викладеного позовні вимоги належать до часткового задоволення.

Згідно з пунктом 6 Постанови Пленуму ВС України № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд, виходить з наступного.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд, виходить з наступного.

При зверненні до суду із позовом позивачем квитанцією від 17.04.2020 № 96 сплачено судовий збір у сумі 3509,18 грн, а саме - за вимогу немайнового характеру у сумі 840,80 грн та за вимогу майнового характеру у сумі 2 668,38 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме судом у повній мірі задоволено вимогу немайнового характеру щодо визнання дій відповідача щодо ненарахування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, та частково задоволено вимогу майнового характеру в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 559,28 грн.

Отже судові витрати зі сплати судового збору за вимогу немайнового характеру у сумі 840,80 грн належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 .

Що стосується майнової вимоги, суд зазначає, що майнова вимога заявлена позивачем становить 266 838,39 грн (100%), задоволена частина вимог 559,28 грн (0,20%).

Таким чином, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають судові витрати за майнову вимогу в сумі 5,34 грн (2 668,38 грн х 0,20%).

Отже, в загальному розмірі стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Національної поліції у Луганській області підлягають судові витрати у сумі 846,14 грн (840,80 грн + 5,34 грн).

Керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 19, 20, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (, місцезнаходження: 93406, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, 1) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо ненарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 01.06.2019 по 10.04.2020.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку ОСОБА_1 за період з 01.06.2019 по 10.04.2020 у сумі 559,28 грн (п`ятсот п`ятдесят дев`ять грн 28 коп.)

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Луганській області судові витрати зі сплати судового збору на користь ОСОБА_1 у сумі 846,14 грн (вісімсот сорок шість грн 14 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України строк оскарження судового рішення продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суддя А.Г. Секірська