Справа № 440/4241/19
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 р. Справа № 440/4241/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мінаєвої О.М.

суддів: Макаренко Я.М. , Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 21.02.20 року у справі № 440/4241/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

04 листопада 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області (правонаступник Головного управління ДФС у Полтавській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02.08.2019 № 0-1603 на суму 590,84 грн., № 0-1603 на суму 244,04 грн., № 0-1603 на суму 242,37 грн., № 0-1603 на суму 480,83 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 по справі №440/4241/19 адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Полтавській області від 02.08.2019 № 0-1603 на суму 590,84 грн., № 0-1603 на суму 244,04 грн., № 0-1603 на суму 242,37 грн., № 0-1603 на суму 480,83 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36000, ідентифікаційний код 43142831) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3073,60 грн. (три тисячі сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що відповідно до даних реєстру платників податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки ІС "Податковий Блок" у приватній власності фізичної особи ОСОБА_1 перебувають об`єкти нежитлової та житлової нерухомості, у зв`язку з чим та керуючись положеннями статті 266 Податкового кодексу України винесено оскаржувані податкові повідомлення рішення.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 02.08.2019, зокрема:

- № 0-1603, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2018 рік на суму 590,84 грн. (т.1 а.с.13,68);

- № 0-1603, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2018 рік на суму 244,04 грн. (т.1 а.с.14,70);

- № 0-1603, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2018 рік на суму 242,37 грн. (т.1 а.с.73);

- № 0-1603, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2018 рік на суму 480,83 грн. (т.1 а.с.16,72).

З метою з`ясування підстав та об`єктів нерухомості, стосовно яких винесені податкові повідомлення-рішення, позивач звернувся до податкового органу із заявою від 20.08.2019 з проханням провести звірку даних, зазначених у податкових повідомленнях-рішеннях згідно наведеного переліку та провести перерахунок, у разі встановлення розбіжностей (т.1 а.с.17).

Листом Кременчуцького управління Головного управління ДФС у Полтавській області від 28.08.2019 № ФОП/6485/16-31-51-13-25 повідомлено ОСОБА_1 стосовно яких саме об`єктів нерухомості та які саме податкові повідомлення-рішення винесені, на підтвердження чого додано розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в тому числі (т.1 а.с.22-25):

- податковим повідомленням-рішенням від 02.08.2019 № 0-1603 визначено суму податкового зобов`язання стосовно нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення (інше вбудоване приміщення магазину промислових товарів), загальна площа 105,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (далі - об`єкт за адресою АДРЕСА_2);

- податковим повідомленням-рішенням від 02.08.2019 № 0-1603 визначено суму податкового зобов`язання стосовно нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення (приміщення магазину), загальна площа 43,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (далі - об`єкт за адресою АДРЕСА_3);

- податковим повідомленням-рішенням від 02.08.2019 № 0-1603 визначено суму податкового зобов`язання стосовно нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення (адміністративно-торгові та побутові приміщення), загальна площа 85,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (далі - об`єкт за адресою АДРЕСА_4);

- податковим повідомленням-рішенням від 02.08.2019 № 0-1603 визначено суму податкового зобов`язання стосовно нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення (магазин промислових товарів), загальна площа 43,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (далі - об`єкт за адресою АДРЕСА_5).

Також, позивач звернувся до Державної податкової служби України зі скаргою від 20.08.2019 на податкові повідомлення-рішення (т.1 а.с.19-20), яку рішенням Державної податкової служби України від 21.10.2019 №6269/6/99-00-08-05-04-14 залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення залишені без змін (т.1 а.с.26-28).

Не погодившись з податковими повідомленнями-рішеннями від 02.08.2019 № 0-1603, № 0-1603, № 0-1603, № 0-1603, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Натомість, відповідачем при винесені оскаржуваних рішень помилково ототожнено поняття власника об`єкта нерухомого майна та обтяжувача такого майна.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Підставою для винесення податковим органом вказаних податкових повідомлень-рішень було те, що відповідно до даних реєстру платників податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ІС "Податковий Блок" зазначені об`єкти нерухомості перебувають у приватній власності фізичної особи ОСОБА_1 .

Відповідно до п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України (далі - ПК України, ПКУ, Кодекс) цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу.

Правовідносини зі справляння в Україні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, унормовані, насамперед, приписами ст.266 Податкового кодексу України та деталізовані положеннями відповідних рішень органів місцевого самоврядування.

Згідно з п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з п.п.266.3.1, 266.3.2 п.266.3 ст.266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно із п.п.266.8.1, 266.8.2 п.266.8 ст.266 Податкового кодексу України у разі переходу права власності на об`єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом календарного року податок обчислюється для попереднього власника за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначений об`єкт оподаткування, а для нового власника - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Відповідно до ч.2 ст.331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч.4 ст.334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна судом встановлено, що протягом 2018 року вищевказані об`єкти нерухомого майна належали на праві приватної власності наступним особам:

- об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення (інше вбудоване приміщення магазину промислових товарів), загальна площа 105,8 кв.м, за адресою АДРЕСА_2 , - належав ОСОБА_2 . 31.07.2013 на підставі спадкового договору на даний об`єкт нерухомості було встановлено обтяження, обтяжувач - ОСОБА_1 ; (т.1 а.с.116-118)

- об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення (приміщення магазину), загальна площа 43,7 кв.м, за адресою АДРЕСА_3 - належав ОСОБА_2 . 07.03.2013 на підставі спадкового договору на даний об`єкт нерухомості було встановлено обтяження, обтяжувач - ОСОБА_1 ; (т.1 а.с.113-115)

- об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення (адміністративно-торгові та побутові приміщення), загальна площа 85,8 кв.м, об`єкт за адресою АДРЕСА_4 - належав ОСОБА_3 . 04.07.2013 на підставі договору іпотеки на даний об`єкт нерухомості було встановлено обтяження, обтяжувач (іпотекодержатель) - ОСОБА_1 ; (т.1 а.с.108-112)

- об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення (магазин промислових товарів), загальна площа 43,4 кв.м, за адресою АДРЕСА_5 - належав ОСОБА_4 . 07.03.2013 на підставі спадкового договору на даний об`єкт нерухомості було встановлено обтяження, обтяжувач - ОСОБА_1 (т.1 а.с.119-121).

Відповідно до ст.1302 Цивільного кодексу України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Суд звертає увагу, що сторонами не надано відомостей про настання обставин, внаслідок яких до позивача перейшло право власності на майне, стосовно якого укладено спадкові договори.

Відповідачем також не надано доказів стосовно проведення державної реєстрації права приватної власності позивача - ОСОБА_1 - на вказані об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлові приміщення загальною площею 105,8 кв.м, 43,7 кв.м та 43,4 кв.м, які розташовані за адресами: АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_5 , які належали протягом 2018 року на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

З огляду на вказане, переходу у встановленому законом та відповідними договорами порядку права власності на зазначені об`єкти нерухомого майна у 2018 році до позивача не відбулось, що свідчить про протиправність винесення контролюючим органом податкових повідомлень-рішень від 02.08.2019 № 0-1603 на суму 590,84 грн., № 0-1603 на суму 244,04 грн., № 0-1603 на суму 242,37 грн.

Відповідно до ст.1 Закону України №898-IV від 05.06.2003 "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі ст.4 Закону України "Про іпотеку" обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Положеннями статті 37 Закону України "Про іпотеку" регулюється питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, відповідно до яких іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики від 04.07.2013 (т.2 а.с.9) та договір іпотеки від 04.07.2013 (т.2 а.с.12-14), предметом іпотеки за яким було нежитлове приміщення АДРЕСА_4 .

Договір іпотеки від 04.07.2013 було нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №1453.

Також, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки було внесено відомості про накладення заборони на відчуження зазначеного в договорі майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4) та вказано обтяжувачем (іпотекодержателем) ОСОБА_1 . (т.1 а.с.108-112, т.2 а.с.10-11, 16-17)

Суд звертає увагу, що сторонами не надано відомостей про настання обставин, внаслідок яких до позивача перейшло право власності на майне, стосовно якого укладено договір іпотеки.

Відповідачем також не надано доказів стосовно проведення державної реєстрації права приватної власності позивача - ОСОБА_1 - на нежитлове приміщення (адміністративно-торгові та побутові приміщення), загальною площею 85,8 кв.м, яке розташоване за адресою АДРЕСА_4 .

Натомість, згідно нотаріально посвідченої заяви, складеної 22.04.2019, між сторонами таких договорів здійснено повний розрахунок, у зв`язку з чим внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. (т.1 а.с.108-112, т.2 а.с.15)

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02.08.2019 № 0-1603 на суму 590,84 грн., № 0-1603 на суму 244,04 грн., № 0-1603 на суму 242,37 грн., № 0-1603 на суму 480,83 грн.

Згідно з ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів, переглянувши у межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 року у справі № 440/4241/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) Я.М. Макаренко Л.О. Донець
Постанова складена в повному обсязі 01.07.20 р.