Справа № 140/4263/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/4263/20 пров. № А/857/6181/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державне агентство резерву України, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Державне підприємство «СЕТАМ», Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Ковальчук В.Д.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

20 березня 2020 року Державне підприємство «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» звернулося в суд з позовом до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), в якому просило: визнати незаконними дії державного виконавця по зверненню стягнення на майно, а саме: будівель виробничого цеху № 1 /літА-1/, заг. пл. 2056,0 кв. м. та виробничого цеху № 2 /літ. Б1/, заг. пл. 1509,5 кв. м., які знаходяться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Івана Франка, 46; виключити вищевказане майно з акту опису та арешту майна; визнати дії Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо реалізації цього майна, проведення електронних торгів на вказане майно, та зобов`язання зняти це майно з реалізації; визнати бездіяльності протиправною щодо невжиття всіх передбачених чинним законодавством заходів щодо зупинення незаконної реалізації майна державного підприємства, що призвело до нанесення державі значних збитків.

Одночасно з пред`явленням позову позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив заборонити Державному підприємству «СЕТАМ» та Луцькому районному відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) вчиняти дії, направлені на реалізацію нерухомого майна Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2», а саме: будівель виробничого цеху № 1 /літА-1/, заг. пл. 2056,0 кв. м. та виробничого цеху № 2 /літ. Б1/, заг. пл. 1509,5 кв. м., які знаходяться за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Івана Франка, 46, через систему прилюдних (електронних) торгів Державним підприємством «СЕТАМ», призначених на 12.03.2020 року, а також дії щодо оформлення результатів електронних торгів, переходу права власності на зазначене вище майно.

Заява обґрунтована тим, що на засіданні Кабінету Міністрів України 16 січня 2019 року прийнято розпорядження №134-р «Прo передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» до сфери управління державного агентства резерву», що тягне за собою зміну органу управління боржника та відповідно зміну правового режиму регулювання, в тому числі під час здійснення виконавчих дій. У зв`язку з цим майно Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2», яке знаходиться у його господарському віданні, має спеціальний статус і призначене для виконання державою функцій щодо накопичення та зберігання матеріальних цінностей державного резерву, а тому не може бути приватизоване чи іншим чином відчужене. Відтак, майно позивача, як підприємства системи державного резерву, не може бути описаним та реалізованим в рахунок погашення заборгованостей по рішенням судів. Вважає, що вищенаведене майно на момент пред`явлення позову може змінити власника, а в подальшому, дії нового власника можуть призвести до поділу, виділу часток, зміни опису, технічних характеристик, в тому числі площі, щодо зазначеного нерухомого майна, що унеможливить виконання судового рішення, а також призведе до подання додаткових позовних заяв, що в свою чергу створить надмірну судову тяганину.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем станом на час розгляду заяви про забезпечення позову не доведені та документально не підтверджені обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіянню шкоди його правам, свободам та інтересам до вирішення справи по суті. Також, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання ймовірного рішення суду.

Не погодившись з постановленою ухвалою, Державне агентство резерву України подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржувану ухвалу.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що майно ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2», як підприємства системи державного резерву, не може бути описаним та реалізованим в рахунок погашення заборгованостей по рішенням судів. Оскаржувана ухвала призводить до ситуації, яка в свою чергу, тягне за собою зрив виконання рішень Кабінету Міністрів України щодо поповнення та освіження запасів зерна у державному резерві та унеможливлення виконання Держрезервом завдань із забезпечення потреб України в особливий період.

Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) подало пояснення щодо позову в якому зазначено, що недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі Волинського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року про залишення позовної заяви без руху, у встановлений суддею строк позивачем не усунуті, ним не заявлено клопотання про продовження процесуального строку для усунення недоліків позовної заяви, тому такі обставини справи дають можливість стверджувати про відсутність волевиявлення позивача щодо подачі вищевказаного позову, а відтак правомірно та обґрунтовано відмовлено у забезпеченні цього ж позову.

У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів(п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для вжиття адміністративним судом заходів забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно із ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Частиною 1 ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень слідує, що забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до прийняття у справі судового рішення по суті заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

У вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Слід зазначити, що за своєю суттю інститут забезпечення в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо та достатньо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

В заяві про забезпечення позову, заявник вказав, що майно Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2», яке знаходиться у його господарському віданні, на момент пред`явлення позову може змінити власника, а в подальшому, дії нового власника можуть призвести до поділу, виділу часток, зміни опису, технічних характеристик, в тому числі площі, щодо зазначеного нерухомого майна, що унеможливить виконання судового рішення, а також призведе до подання додаткових позовних заяв, що в свою чергу створить надмірну судову тяганину.

Колегія суддів звертає увагу на те, що припущення про те, що майно Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» може змінити власника, потребують перевірки судом під час розгляду справи по суті та чи мав відповідач підстави для вчинення оскаржуваних дій. Всі доводи, викладені в заяві про забезпечення позову потребують обов`язковій перевірці судом у співвідношенні з наданими документами на підтвердження того чи іншого аргументу сторони.

Застосовуючи той чи інший вид забезпечення позову, суд не завжди може знати про реальний стан речей та наслідки вжиття заходу для відповідача (інших осіб), проте, суд діє на підставі доказів та фактів, наданих позивачем.

З матеріалів справи слідує, що позивач не надав належних доказів, що реалізація вищевказаного майна Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» проводиться в рамках виконавчого провадження та майно передано на реалізацію Луцьким районним відділом державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Колегія суддів зазначає, що посилання заявника на ймовірну загрозу ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду, ефективного захисту та поновлення порушених прав не може бути єдиною підставою для забезпечення позову, оскільки, у разі вирішення спору на користь заявника по суті, застосовуються відповідні правові механізми, спрямовані на відновлення попереднього становища та виконання вимог законодавства.

Суд апеляційної інстанції не вбачає достатніх підстав, які б вказували на необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб та даних, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, захист яких стане взагалі неможливим без вжиття таких заходів, або ж для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на таке.

Приписи ст. 150 КАС України передбачають право на подання заяви про забезпечення позову як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

З матеріалів справи слідує, що позивач звернувся до Волинського окружного адміністративного суду 20 березня 2020 року, заяву про забезпечення позову подав також 20 березня 2020 року.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року адміністративний позов залишено без руху та встановлено 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалу про забезпечення позову постановлено також 23 березня 2020 року, тобто, на стадії залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року позовну заяву Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» повернуто позивачеві, у зв`язку з не усуненням недоліків, вказаних в ухвалі Волинського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про необґрунтованість заяви про забезпечення позову та про відсутність підстав для її задоволення, оскільки, запропонований заявником спосіб забезпечення адміністративного позову в даному випадку є передчасним та не є належно/достатньо обгрунтованим, без його дослідження на предмет відповідності положенням чинного законодавства.

Колегія суддів також враховує положення пунктів 32-41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, в яких, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року про відмову у забезпеченні позову у справі № 140/4263/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 01 липня 2020 року.