Справа № 120/592/20-а
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2020-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/592/20-а

Головуючий у 1-й інстанції: Мультян Марина Бондівна

Суддя-доповідач: Моніч Б.С.

02 липня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М. Сапальової Т.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Довганюк В.В.,

позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича, в якому просив:

- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича по винесенню постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 60663753 від 20 листопада 2019 року за виконавчим написом приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Остапенка Євгена Михайловича про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 58942,58 гривень щодо відкриття виконавчого провадження поза межами округу приватного виконавця та скасувати дану постанову;

- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича по винесенню постанови про арешт коштів боржника ВП № 60663753 від 20 листопада 2019, що містяться на рахунках AT "ОТП Банк", AT КБ "Приватбанк", АТ "Ощадбанк", AT "Райффайзен Банк", AT "Альфа-Банк", АБ "Укргазбанк", АТ "Універсал Банк" в сумі 65629,93грн. та скасувати дану постанову;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича вилучити запис про ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) з Єдиного реєстру боржників;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича вилучити запис про ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень;

- стягнути з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_2 Олега Володимировича судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1471 гривні 40 копійок, упущену вигоду в сумі 1833 гривні 30 копійок, витрати на правову допомогу у розмірі 3000 гривень, компенсацію моральної шкоди в розмірі 10000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог вказав на протиправність дій приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича щодо відкриття виконавчого провадження та арешту коштів боржника з підстав порушення відповідачем вимог щодо територіальної компетенції.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серія НОМЕР_2 .

22.10.2019 року директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" звернувся до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського О.В. із заявою № 61552 про примусове виконання рішення.

У відповідності до вимог статей 3, 4. 19. 24, 28, пункту 1 частини 1 статті 26 та частини 2 статті 56, частини 2 статті 68 Закону України "Про виконавче провадження", ТОВ "Фінансова компанія управління активами" просило розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, а саме виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Харківської області Остапенком Є.М. за № 7934 від 25.09.2019 року про стягнення з боржника - ОСОБА_4 коштів у розмірі 58942,58 грн.

ТОВ "Фінансова компанія управління активами" просило звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення щодо його, накласти арешт на рахунки боржника, що відкриті в АТ "ОТП Банк", АТ КБ "Приватбанк", АT "Ощадбанк", АТ "Райффайзен Банк", АТ "Альфа-Банк", АБ "Укргазбанк". АТ "Універсал Банк".

Місце проживання боржника вказав: м. Київ, вул. Борова, буд 43. кв. 3.

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Табінським О.В., постановою від 20.11.2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 60663753 про примусове виконання виконавчого напису № 7934 від 25.09.2019 року приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенко Є.М. про стягнення з боржника ОСОБА_5 на користь ТОВ "Фінансова компанія управління активами" заборгованості у poзмipi 58942,58 rpн.

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Кисва Табінським О.В. постановою від 20.11.2019 року BП № 60663753 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках: AT "ОТП Банк", АТ КБ "Приватбанк", АТ "Ощадбанк", АТ "Райффайзен Банк", АТ "Альфа-Банк", АБ "Укргазбанк", АТ "Універсал Банк".

Вважаючи постанови про відкриття виконавчого провадження № 60663753 від 20.11.2019 року та про арешт коштів боржника № ВП 60663753 від 20.11.2019 року протиправними, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, зазначивши, що чинною редакцією Закону України "Про виконавче провадження" не передбачено проведення виконавчих дій спрямованих на перевірку місця проживання, перебування боржника або місцязнаходження його майна до відкриття виконавчого провадження. Оскільки в заяві Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" адресою боржника ОСОБА_1 вказано АДРЕСА_2 , суд дійшов висновку, що відкриваючи виконавче провадження та приймаючи постанову про арешт коштів, відповідач діяв відповідно до норм чинного законодавства України.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погодившись з рішенням суду першої, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що при відкритті виконавчого провадження відповідачем не дотримано вимог ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" та прийнято до виконання виконавчий документ не за місцем реєстрації та проживання позивача, чим порушено його права у виконавчому провадженні.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову з таких підстав.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Спірні правовідносини врегульовані положеннями Законом України "Про виконавче провадження", відповідно до яких визначені умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (надалі - Закон №1403-VIII), у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 25 Закону №1403-VIII, виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округу

Місце виконання рішення згідно з п. 10 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2.04.12 за №512/5, визначається відповідно до вимог, встановлених ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження".

За правилами ч.1, 2 ст. 24 Закону №1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що і Закон України "Про виконавче провадження" і Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначають вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження.

При цьому право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

Отже, у разі якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.

Частиною п`ятою статті 24 Закону №1404-VIII визначено, що для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.

Згідно приписів п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , встановлено, що позивач з 13.02.1997 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Крім цього, у кредитному договорі, адресою реєстрації та адресою фактичного проживання також зазначено АДРЕСА_1 (а.с. 54).

Колегією суддів встановлено, що у виконавчому написі також зазначено адресу реєстрації ОСОБА_1 АДРЕСА_1 (а.с.11).

Разом з тим, відповідачем не надано обґрунтованих пояснень та доказів на підтвердження проживання боржника на території Київської області, а також про наявність у боржника майна або про отримання ним доходів на території Київської області.

Інформація у заяві про примусове виконання рішення про адресу АДРЕСА_2 , не може слугувати належним доказом на підтвердження місця проживання позивача та спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі №826/7969/16.

Отже, відповідачем, ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів, що у своїй сукупності свідчили б про наявність визначених законом підстав для відкриття виконавчого провадження у межах виконавчого округу Київської області та в подальшому прийняття постанови про арешт коштів боржника, відтак колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича по винесенню постанов від 20.11.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП № 60663753 та арешт коштів боржника № 60663753 та їх скасування, підлягають задоволенню.

Щодо висновку суду першої інстанції, що Закон України №1404-VIII не покладає на відповідача обов`язку перевіряти до відкриття виконавчого провадження місце проживання/перебування боржника, апеляційний суд вважає його помилковим, оскільки відсутність в законі прямої вказівки на вчинення таких дій ніяким чином не звільняє приватного виконавця від виконання вимог закону, зокрема, приписів Закону №1404-VIII та Закону №1403-VIII, щодо прийняття ним до виконання виконавчих документів саме за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи або за місцезнаходженням майна боржника в межах відповідного округу, в якому приватний виконавець здійснює діяльність. Приватний виконавець, вирішуючи питання щодо прийняття виконавчого документу та відкриття виконавчого провадження, має перевіряти наявність або відсутність підстав для повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття його до виконання, в тому числі і пред`явлення виконавчого документу за місцем виконання.

Щодо позовних вимоги про зобов`язання відповідача вилучити запис про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників та з Єдиного реєстру виконавчих проваджень, суд зазначає таке.

За приписами частин першої та другої статті 9 №1404-VIII єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Відомості про боржників, включені до Єдиного реєстру боржників, є відкритими та розміщуються на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України. Реєстрація боржника в Єдиному реєстрі боржників не звільняє його від виконання рішення.

Частинами п`ятою, сьомою статті 9 Закону передбачено, що відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження. Відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або повернення виконавчого документа до суду на підставі статті 38 цього Закону чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

У відповідності до абзацу першого пункту 7 Розділу Х Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.08.2016 за № 1126/29256 у разі скасування постанови про відкриття виконавчого провадження відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників.

Зважаючи на те, що судом встановлено протиправність та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60663753 від 20 листопада 2019, тому наявні підстави для зобов`язання відповідача виключити інформацію про позивача з Єдиного реєстру боржників та вилучити запис про ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень.

Щодо вимог про відшкодування на користь позивача матеріальних збитків та моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктом третім постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами четвертим та п`ятим постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4).

Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи доводи позивача, колегія суддів не ставить під сумнів існування у позивача певного емоційного дискомфорту під час виникнення даного спору, оскільки така реакція сторони, чиї права є порушеними, не може викликати жодного сумніву.

Водночас, вимоги щодо доведення особою виникнення у неї саме душевних страждань, що, на думку колегії суддів, не тотожні емоційному пригніченню, попри твердження позивача, підлягають доведенню останнім при вирішенні питання відшкодування моральної шкоди.

Натомість, позивачем не доведено факту виникнення у нього душевних страждань та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та виникненням відповідних страждань.

Також, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідачів; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди нормативно та документально не підтверджуються.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Разом з тим, позивачем не надано суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому матеріальної шкоди діями відповідача та відповідно не доведено причинно-наслідкового зв`язку отримання матеріальних збитків і протиправним діянням заподіювача належними, достатніми та допустимими доказами, а тому вказані вимоги також є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Не доведено також і того факту, що кошти, які ним не були отримані внаслідок арешту рахунків, не можуть бути виплачені йому в подальшому.

Стосовно розподілу судових витрат понесених позивачем під час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, на підтвердження судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення; про відрядження).

При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

В підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічний висновок висловив Верховний Суд в постанові від 01.10.2018 року у справі №569/17904/17.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Подібна правова позиція також викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19.

Колегією суддів встановлено, що позивачем заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою від адвоката в розмірі 3000,00 грн.

На підтвердження факту надання правової допомоги позивачем надано лише договір про надання правової допомоги та додаток до нього.

При цьому будь-яких інших документів в частині понесених витрат на правничу допомогу позивач не надав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати , які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., а за подання апеляційної скарги - 1261,20 грн., то за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 2102 грн.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" про визнання протиправною та скасування постанови скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича по винесенню постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 60663753 від 20 листопада 2019 року за виконавчим написом приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Остапенка Євгена Михайловича про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 58942,58 грн. та скасувати дану постанову.

Визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича по винесенню постанови про арешт коштів боржника ВП № 60663753 від 20 листопада 2019, що містяться на рахунках AT «ОТП Банк», AT КБ «Приватбанк», АТ «Ощадбанк», AT «Райффайзен Банк», AT «Альфа-Банк», АБ «Укргазбанк», АТ «Універсал Банк» в сумі 65629,93 грн та скасувати дану постанову.

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича вилучити запис про ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) з Єдиного реєстру боржників.

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича вилучити запис про ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні.

У задоволенні решти вимог адміністративного позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 03 липня 2020 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Капустинський М.М. Сапальова Т.В.