Справа № 200/1421/20-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року справа №200/1421/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., представника позивача - адвоката - Шик В.В., представника відповідача - Помалюк І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року (головуючий суддя І інстанції - Буряк І.В.), складене в повному обсязі 14 квітня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області, у справі № 200/1421/20-а за позовом Приватного акціонерного товариства «Екопрод» до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

06 лютого 2020 року Приватне акціонерне товариство «Екопрод» звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 22 січня 2020 року (а.с. 1-9 т.1).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області від 22 січня 2020 року №. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області на користь Приватного акціонерного товариства "Екопрод" судовий збір у розмірі 8307,37 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн. (а.с. 158-166 т.3).

Головне управління ДПС у Донецькій області із таким судовим рішенням не погодилось, звернулось до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на ненадання судом першої інстанції вірної оцінки обставинам справи, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилався на те, що договір поставки складений між позивачем та його контрагентом не опосередковується реальним виконанням операцій, які становлять його предмет, про що свідчить: невідповідність місця доставки наявним ТТН та подорожнім листам; відсутність заповнення обов`язкових реквізитів у ТТН та видаткових накладних;знаходження іншого суб`єкта господарювання за місцем доставки; видаткові накладні складені з порушенням вимог чинного законодавства; відсутність у контрагента позивача матеріальних, технічних трудових ресурсів для здійснення відповідних господарських операцій; відсутність факту придбання контрагентом ТМЦ, що продані позивачу; відсутність документів підтверджуючих якість придбаного товару .

Податковий орган дійшов висновку вищевказаних висновок, зокрема, з наданої на контрагента позивача податкової інформації.

Також, контрагент позивача не є виробником або імпортером ТМЦ, оформлених на адресу позивача у травні - червні 2019 року, проте, від свого імені складено документ "Качественное удостоверение" на шрот соняшниковий тостований негранульований.

У вищенаведених документах вказано назву лабораторії "Лабораторія ТОВ "Урожай України", атестування, тим більш існування якої ні чим не підтверджено (балансова вартість основних засобів станом на 31 грудня 2018 року становила 0 грн., за 2019 рік фінансова звітність до контролюючого органу не надавалась). Сторонні організації для виконання вищенаведених робіт не залучались.

Згідно чинного законодавства України сертифікат (посвідчення) якості видається тільки виробником і підтверджує, що продукція, виготовлена даним виробником, відповідає тим стандартам, яким відповідає система виробництва даного виробника.

Вважає, що надані до перевірки "Качественные удостоверения" не відповідають вимогам чинного законодавства та не можуть бути визнані у якості первинних документів, які засвідчують відповідність товару стандартам встановленим чинним законодавством.

Також за змістом відзиву відповідач звертає увагу суду на правову позицію Верховного Суду, що викладена у таких постановах по справам № 807/2202/15, № 808/1985/18, № 825/3990/14, 804/5444/16.

Крім того, відповідачем висловлено заперечення щодо заявленої вимоги про стягнення судових витрат у т.ч. витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань управління, при цьому, суду не надано відповідні докази щодо обсягу наданих послуг адвокатом і виконаних ним робіт.

Крім того, зазначив, що спірне податкове повідомлення-рішення є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню (а.с. 180-187 т.3).

Позивачем наданий відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення ( а.с.198-205 т.3).

Представник відповідача в судому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ПрАТ «Екопрод» зареєстроване у якості юридичної особи, включене до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (); місцезнаходження юридичної особи: 85700, Донецька обл., Волноваський район, місто Волноваха, вулиця Центральна, будинок 6 В; Код КВЕД 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний) (а.с. 11-14, 49-51 т.1).

Головним управлінням ДПС у Донецькій області відповідно пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, п. 82.2 ст. 82 ПК України згідно наказу Головного управління ДПС у Донецькій області від 12 лютого 2019 року № 803 проведена документальна позапланова виїзна перевірка Приватного акціонерного товариства «Екопрод» з питань достовірності формування та віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту в деклараціях з податку на додану вартість (далі - ПДВ) по взаємовідносинам з контрагентом-постачальником ТОВ «УРОЖАЙ України» за період травень-червень 2019 року, за результатами якої складено акт від 23 грудня 2019 року № 417/05-99-05-16/23981928 (а.с. 17-38 т.1).

Відповідно висновку вказаного акту перевірки податковим органом встановлено порушення товариством: п. 44.1 ст. 44, пп. «а» п. 198.1, абз. 1-3 п. 198.2 та абз. 1-2 п. 198.3 ст. 198, ПК України у результаті чого завищено податковий кредит у декларації № , поданої 20 червня 2019 року у сумі 200 057 грн., у декларації № , поданої 18 липня 2019 року у сумі 169 159 грн., в результаті чого занижено ПДВ, який підлягає сплаті до бюджету у сумі 369 216,00 грн., у т.ч. за травень 2019 року у сумі 200 057 грн., за червень 2019 року у сумі 169159,00 грн.

Приватне акціонерне товариство «Екопрод», не погодившись із висновками акту перевірки, звернулося до Головного управління ДПС у Донецькій області із запереченнями від 10 січня 2020 року № 45 (а.с. 39-42 т.1).

За результатами розгляду заперечень Головне управління ДПС у Донецькій області листом «Щодо розгляду заперечень до акту документальної позапланової виїзної перевірки ПрАТ «Екопрод» повідомило, що висновки, викладені податковим органом у акті перевірки від 23 грудня 2019 року, залишаються без змін (а.с. 43-48 т.1).

22 січня 2020 року Головним управлінням ДПС у Донецькій області прийнято податкове повідомлення-рішення форма «Р» № , яким встановлено порушення п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, ПК України та застосовано штрафні (фінансові) санкції на підставі п. 123.1 ст. 123 ПК України, у зв`язку із чим збільшено суму грошового зобов`язання за платежем ПДВ на загальну суму 553 824,00 грн., у т.ч. за основним платежем - 369 216,00 грн. та 184 608,00 грн. - штрафних (фінансових) санкцій (а.с. 15-16 т. 1).

Позивач із зазначеним податковим повідомленням-рішенням не погодився та звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що підстави для збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість відсутні, а спірне податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню, оскільки обставини справи та докази спростовують посилання відповідача щодо відсутності реального характеру у спірних господарських правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та надаючи оцінку спірним правовідносинам, вважає за необхідне зазначити про наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За правилами пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У пункті 201.1 ст. 201 ПК України зазначено, що платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно п. 201.8 статті 201 ПК України, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Системний аналіз змісту вищенаведених норм ПК України свідчить про те, що в податковому обліку господарські операції мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат.

За визначенням статті 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 996-XIV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п.2 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні для надання їм юридичної сили і доказовості мати такі обов`язкові реквізити:

-назву документа (форми);

-дату і місце складання;

-назву підприємства, від імені якого складено документ;

-зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

-посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

-особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п. п. 2.1 та п. п. 2.4 п. 2 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (далі за текстом Положення № 88), первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи (на паперових та машинозчитувальних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити, як назву підприємства, установи, від імені яких складено документ; назву документа (форми), код форми; дату і місце складання; зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному та вартісному виразі); посаду, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Отже, господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та мають спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як визначено у підпункті 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-XIV господарська операція визначена як дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже, право платника податків на збільшення валових витрат та на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (послуг) або основних фондів (та/або будування, спорудження останніх), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів виключно у разі фактичного здійснення платником податків господарської операції.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, а тому не можуть бути підставою для врахування фінансових показників господарської операції в податковому обліку платника. Це однаковою мірою стосується як витрат із податку на прибуток, так і сум податкового кредиту з податку на додану вартість, визначення сум бюджетного відшкодування.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що кожна з вказаних вище обставин не може бути самостійним беззаперечним свідченням (доказом) відсутності реального характеру господарських операцій, проте наявність таких обставин в сукупності, що має бути встановлено судом, може свідчити на користь висновку про неможливість фактичного проведення (вчинення) господарських операцій.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог статті 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, Товариство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що між ТОВ «Урожай України» (постачальник) та ПрАТ «Екопрод» (покупець) укладено договір поставки від 25 січня 2019 року № 250102 (а.с. 52-53 т. 1).

Предметом вказаного договору визначено зобов`язання постачальника у порядку та на умовах встановлених у договорі передавати у власність (поставляти), а покупця приймати та оплачувати товар. Під товаром сторони розуміють - шрот соєвий та шрот соняшниковий, макуха соєва та соняшникова, барда після спиртова суха. Найменування, асортимент одиниця виміру та загальна вартість товару, буде визначатися сторонами у видаткових накладних, які будуть формуватися постачальником на підставі заявок покупця з подальшим виставленням рахунків-фактур для здійснення оплати товару.

Ціна і сума договору, умови оплати урегульовані розділом 2 вказаного договору, зокрема, передбачено, що ціна встановлюється та погоджується сторонами у видатковій накладній.

Порядок поставки передбачено у розділі третьому договору та передбачає, що на основі заявки постачальник складає рахунок-фактуру із зазначенням ціни, кількості, асортименту товару, місця поставки. Постачання товару здійснюється за рахунок покупця. Доказом передачі партії товару у власність є оформлені належним чином відвантажувальні документи. Датою фактичного постачання товару є дата оформлення видаткової накладної. Документи, що надаються одночасно до товару: видаткова накладна, рахунок-фактура, документи перераховані у пункті 4.3 договору. Адреса складу постачальника: с. Любимівка, Дніпропетровська область, вул. Садова, б. 2.

Якість товарів повинна відповідати вимогам діючих в Україні стандартів, зазначених у сертифікатах якості виробника. Якість товару підтверджується сертифікатом якості виробника, засвідченого печаткою постачальника (розділ 4).

Термін дії договору встановлюється з дати його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2019 року, але у будь-якому разі до повного його виконання (розділ 9).

Товариством з обмеженою відповідальністю «Урожай України» виписано позивачу наступні податкові накладні за травень 2019 року: від 03 травня 2019 року № 14, № 15; № 16; розрахунок коригування кількісних та вартісних показників від 03 травня 2019 року № 13 до податкової накладної від 25 квітня 2019 року № 34; від 08 травня 2019 року № 17, № 18, № 19; від 14 травня 2019 року № 20, № 21; від 16 травня 2019 року № 22; від 21 травня 2019 року № 31; розрахунок коригування кількісних та вартісних показників від 31 травня 2019 року № 43 до податкової накладної від 21 травня 2019 року № 31 за номенклатурою товару шрот соняшниковий (а.с. 54-65 т.1).

Оплата позивачем здійснена відповідно таких платіжних доручень: від 03 травня 2019 року № 32495 на суму 272 500,20 грн., в т.ч. ПДВ на суму 45 416,70 грн.; від 08 травня 2019 року № 32559 на суму 272 500,20 грн., в т.ч. ПДВ на суму 45 416,70 грн.; від 14 травня 2019 року № 32668 на суму 136 250,10 грн., в т.ч. ПДВ на суму 22 708,35 грн.; від 16 травня 2019 року № 32719 на суму 272 500,20 грн., в т.ч. ПДВ на суму 45 416,70 грн.; від 21 травня 2019 року № 32831 на суму 275 000,40 грн., в т.ч. ПДВ на суму 45 833,40 грн. (а.с. 73-77 т.1).

Податкову декларацію за травень 2019 року (ас. 66-72 т.1).

На виконання умов договору сторонами складено та підписано видаткові накладні за номенклатурою товару шрот соняшниковий: від 03 травня 2019 року № 104 (а.с. 78 т. 1), від 03 травня 2019 № 106 (а.с. 83 т. 1), від 08 травня 2019 № 110 (а.с. 88 т.1), від 08 травня 2019 року № 111 (а.с. 93 т. 1), від 14 травня 2019 року № 117 (а.с. 98 т.1), від 16 травня 2019 року № 120 (а.с. 103 т.1), від 16 травня 2019 року № 119 (а.с. 107 т.1), від 22 травня 2019 року № 126 (а.с. 112 т.1), від 22 травня 2019 року № 127 (а.с. 117т. 1).

Про транспортування свідчить товарно-транспорті накладні та подорожні листи (а.с. 79-81, 84-86, 89, 91-92, 94, 96-97, 99, 101-102, 104-106, 108, 110-111, 113, 115-116, 118, 120-121, 127-129, 132-134, 136, 139, 141-142, 144-145, 147-148, 150-151, 153-154, 156-157, 159-162, 164-165, 167-170, 172-173, 175-176, 178, 180-181, 183-186, 188-189, 191-192, 194-195, 197-198, 200-201, 203-204, 206-207, 209-210, 212-213, 215-216, 218-2019, 221-222, 224-225, 227-228, 230-231, 233-234, 236-237, 239-242, 244-245, 247-248 т. 1); накладні на переміщення (а.с. 126, 131, 135, 138, 140, 143, 146, 149, 152, 155, 158, 163, 166, 171, 174, 177, 179, 182, 187, 190, 193, 196, 199, 202, 205, 208, 211, 214, 217, 220, 223, 226, 229, 232, 235, 238, 243, 246 т.1).

Крім того, до товару надані Якісні посвідчення, засвідчення печаткою постачальника (а.с. 82, 87, 90, 95, 100, 109, 114, 119 т.1).

Для підтвердження здійснення господарської операції та рух отриманого товару позивачем надано: «обороти по рахунку ПрАТ «Екопрод» за травень 2019 року (а.с. 122 т.1); оборотно-сальдова відомість по рахунку 281 за травень 2019 року (а.с. 123 т. 1); картка рахунку 281 за травень 2019 року (а.с. 124-125, 249 т.1, а.с. 8, 14, 26 т.2); довідки про витрати кормів на травень 2019 (відділення Прохорівське, Миколаївське, Красновське, Володимирське) (а.с. 250 т.1, а.с. 15, 27 т.2), акти списання товарів та відомості витрат кормів за травень 2019 (відділення Прохорівське, Миколаївське, Красновське) (а.с. 1-7, 9-13, 16-25, 28 т.2), звіт про виробництво продукції (а.с. 30-33 т. 2).

Товариством з обмеженою відповідальністю «Урожай України» виписано позивачу наступні податкові накладні за червень 2019 року: від 05 червня 2019 року № 4 (а.с. 33 т.2), від 07 червня 2019 року № 10 (а.с. 34 т. 2), від 11 червня 2019 року № 14 (а.с. 35 т.2), від 13 червня 2019 року № 16 (а.с. 36 т. 2), від 18 червня 2019 року № 18 (а.с. 37 т.2), від 24 червня 2019 № 19 (а.с. 38 т. 2), від 27 червня 2019 року № 21 (а.с. 39 т. 2).

Оплата позивачем здійснена відповідно таких платіжних доручень: від 05 червня 2019 № 33115 на суму 147 500,10 грн., в т.ч. ПДВ на суму 24 583,35 грн.; від 07 червня 2019 року № 33157 на суму 147 500,10 грн., в т.ч. ПДВ на суму 24 583,35 грн., від 11 червня 2019 року № 33229 на суму 148 750,00 грн., в т.ч. ПДВ на суму 24 791,67 грн., від 13 червня 2019 року № 33285 на суму 142 800,19 грн., в т.ч. ПДВ на суму 23 800,03 грн., від 18 червня 2019 року № 33349 на суму 142 800,19 грн., в т.ч. ПДВ на суму 23 800,03 грн., від 24 червня 2019 року № 33408 на суму 142 800,19 грн., в т.ч. ПДВ на суму 23 800,03 грн., від 27 червня 2019 року № 33490 на суму 142 800,19 грн., в т.ч. ПДВ на суму 23 800,03 грн. (а.с. 46-52 т. 2).

Податкову декларацію з податку на додану вартість за червень 2019 року з додатком № 5 (а.с. 40-45 т.2).

На виконання умов договору сторонами складено та підписано видаткові накладні за номенклатурою товару шрот соняшниковий: від 05 червня 2019 року № 142, від 07 червня 2019 року № 148, від 12 червня 2019 року № 153, від 19 червня 2019 року № 155, від 19 червня 2019 року № 155, від 19 червня 2019 року № 156, від 24 червня 2019 року № 158, від 27 червня 2019 року № 162 (а.с. 53, 58, 63, 68, 73, 78, 83 т.2)

Про транспортування свідчать ТТН та подорожні листи, накладні на переміщення (а.с. 54-56, 59-61, 64, 66-67, 69, 71-72, 74, 76-77, 79, 81-82, 84, 86 т.2)

Також до матеріалів справи надано: «обороти по рахунку 281 за червень 2019» ПрАТ «Екопрод»; оборотно-сальдова відомість по рахунку 281 за червень 2019 року; картка рахунку 281 за червень 2019 року, довідки про витрати кормів за червень 2019 (відділення Прохорівське, Миколаївське, Красновське, Володимирське), акти списання товарів від 30.06.2019 № 148, 149, 145, 147, 139, 140, 141, 142, 158, відомості витрат кормів за червень 2019 (відділення Прохорівське, Миколаївське, Красновське) (а.с. 88-91, 197-229 т. 2)

Накладні на переміщення та подорожні листи до них (а.с. 92-196 т.2), що підтверджує про внутрішньогосподарське переміщення шроту соняшникового, витяги з наказів про призначення водіями автотранспортних засобів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів.

Також у матеріалах справи наявний витяг з Єдиного державного реєстру тварин № 23981928/02.07.2019/В4 про ідентифікацію і реєстрацію великої рогатої худоби, наданий ГУ Держпродспоживслужби у Донецькій області за заявою ПрАТ «Екопрод» від 02.07.2019 про те що станом на 01.07.2019 вищезазначеним суб`єктом господарювання утримується поголів`я великої рогатої худоби проідентифікованої та зареєстрованої в установленому порядку (а.с. 242243 т.2).

Отже, придбаний за господарськими операціями корм використовувався в господарській діяльності позивача для утримання рогатої худоби.

Зазначені обставини, апелянтом не спростовані.

Перевіркою встановлено нереальність (відсутність фактичного здійснення) господарської операції з придбання шроту соняшникового ПрАТ «Екопрод» у ТОВ «Урожай України) на підставі податкової інформації, а саме :

1. Відсутністю справжнього джерела первинного походження цього товару, а тому відсутній факт володіння відповідним активом та розпорядження ним у відповідного суб`єкта господарювання. Це підтверджується неналежністю ТОВ «Урожай України» до суб`єктів сфери матеріального виробництва і економічної діяльності з виробництва шроту соняшникового. За результатами аналізу даних інформаційних баз даних «Податковий блок», ЄРПН встановлено, що у 2 кварталі 2019 року на ТОВ «Урожай України» працювало 5 осіб, балансова вартість основних засобів 0.0 тис. грн. Аналізом відомостей зареєстрованих податкових накладних встановлено відсутність даних з придбання реалізованого ПрАТ «Екопрод» товару. З дати реєстрації, включаючи період, що перевірявся ТОВ «Урожай України» не було імпортером та здійснювало операції з реалізації товару за номенклатурою відмінною від номенклатури товарів з придбання. Вбачається обрив ланцюга та введення в обіг продукції невідомого походження.

2. Відсутністю перевезення (навантаження, розвантаження), тимчасового зберігання відповідних обсягів товару (його фізичного руху), відсутність даних, що підтверджували б придбання послуг з транспортування інших суб`єктів господарювання.

Надані до перевірки товарно-транспортні накладні (далі - ТТН) містять недоліки у заповнені, як-то не заповнено розділ «вантажно-розвантажувальна операція», відсутність інформації про час прибуття у пункт навантаження, час простою, час вибуття, інші. Крім того, встановлено невідповідність між даними ТТН та подорожніми листами.

За результатами аналізу даних інформаційних баз даних «Податковий блок» встановлено, що ТОВ «Урожай України» взагалі не має власних основних фондів для зберігання товару, а також не придбавало аналогічні послуги.

3. Відсутністю підтверджуючих якість документів.

ПрАТ «Екопрод» надано до перевірки документ з назвою «Качественное удостоверение», однак зі змісту вказаних документів неможливо встановити виробника, номер, дату експертного висновку відповідальної особи, якість та відповідність товару, його придатність до використання.

4. Наявністю інформації, яка свідчить, що «продавець» не здійснює господарської діяльності та функціонує лише для формування неправомірної податкової вигоди у «покупців».

Господарська діяльність ТОВ «Урожай України» має циклічний характер та направлена на формування неправомірної вигоди третім особам.

Висновками податкового органу зазначено, що проведеною перевіркою показника у рядку 17 Декларації ПДВ встановлено завищення податкового кредиту усього - 369 216,00 грн., у т.ч. за травень 2019 року - 200 057,00 грн., за червень 2019 року - 169 159,00 грн.

Щодо цих висновків, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Пункт 61.1 стаття 61 ПКУ зазначено, що податковий контроль - це система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно підпунктів 62.1.2-62.1.3 пункту 62.1 статті 62 Податкового кодексу України податковий контроль здійснюється шляхом: ведення обліку платників податків; інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючих органів; перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин;

Статтею 71 ПКУ інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів це комплекс заходів щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.

Підпунктом 72.1.1 п. 72.1 статті 72 ПКУ для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла, зокрема: від платників податків та податкових агентів, що міститься в податкових деклараціях, розрахунках, інших звітних документах; що міститься у наданих великими платниками податків в електронній формі копіях документів з обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування (податкових зобов`язань), первинних документах, які ведуться в електронній формі, регістрах бухгалтерського обліку, фінансовій звітності, інших документах, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів; про фінансово-господарські операції платників податків.

З метою отримання податкової інформації контролюючі органи мають право проводити зустрічні звірки даних суб`єктів господарювання щодо платника податків.

Зустрічною звіркою вважається співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів суб`єкта господарювання, що здійснюється контролюючими органами з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

Зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За результатами зустрічних звірок складається довідка, яка надається суб`єкту господарювання у десятиденний термін ( пункт 73.5 статті 73 ПКУ).

Податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, може зберігатися та опрацьовуватися в інформаційних базах контролюючих органів або безпосередньо посадовими (службовими) особами контролюючих органів ( пункт 74.1 ст. 74 ПКУ).

Порядок проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року № 1232 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин): пунктом 2 визначено, що зустрічні звірки проводяться у суб`єктів господарювання, щодо здійснення операцій з якими під час перевірки платника податків та зборів виникають сумніви стосовно факту здійснення таких операцій або якщо існують розбіжності задекларованих у деклараціях з податку на додану вартість показників податкового кредиту та податкових зобов`язань.

Орган державної податкової служби (виконавець), який проводить зустрічну звірку, складає довідку за наявності інформації, для отримання якої надіслано запит органом державної податкової служби (ініціатором), та її документального підтвердження. У разі відсутності запитуваної органом державної податкової служби (ініціатором) інформації орган державної податкової служби (виконавець) надсилає завірений печаткою запит про подання інформації та її документального підтвердження суб`єкту господарювання за його адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) рекомендованим листом з повідомленням про вручення чи особисто вручає суб`єкту господарювання або його законному чи уповноваженому представникові під розписку.

У разі отримання від суб`єкта господарювання інформації, визначеної у запиті, та її документального підтвердження (протягом одного місяця з дня, що настає за днем надходження суб`єкту господарювання запиту) орган державної податкової служби проводить зустрічну звірку.

За результатами проведеної зустрічної звірки складається довідка, яка підписується суб`єктом господарювання (законним чи уповноваженим представником) і посадовими особами органу державної податкової служби та особисто вручається суб`єкту господарювання або його законному чи уповноваженому представникові під розписку або надсилається суб`єкту господарювання за його адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) рекомендованим листом із повідомленням про вручення( п.п.4,6-7). Методичні рекомендації щодо організації та проведення органами державної фіскальної служби зустрічних звірок, обміну податковою інформацією при здійсненні податкового контролю , затверджені наказом Державної фіскальної служби України № 511 від 17.07.2015 р № 511 із змінами і доповненнями, внесеними наказом Державної фіскальної служби України

від 19 жовтня 2015 року №806, від 07 червня 2017 року № 410.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що контролюючий орган має право вчиняти дії щодо проведення зустрічних звірок та оформляти їх результати відповідними довідками (у разі проведення зустрічної звірки) чи актами (у разі неможливість проведення зустрічної звірки), викладення (зазначення) в таких довідках чи актах окремих відомостей (проведення аналізу господарської діяльності та аналізу укладених правочинів суб`єкта господарювання), навіть якщо зазначення такої інформації прямо не передбачено формою довідки чи акта.

Дії контролюючого органу щодо внесення до інформаційної системи «Податковий блок» змін показників податкової звітності суб`єктів господарювання в частині податкового кредиту та податкових зобов`язань на підставі податкової інформації без прийняття податкових повідомлень-рішень не породжують правових наслідків для платників податків та не порушують їхні права, оскільки розміщена в цій системі інформація є службовою та використовується податковими органами для обробки зібраної інформації в автоматичному режимі (використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань) з метою здійснення податкового контролю.

Як встановлено в судовому засіданні, податковими органами взагалі не перевірялися первинні документи контрагента позивача, внаслідок чого є безпідставним висновок щодо відсутності реальності господарських операцій.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції вважає лише припущеннями висновки відповідача, що зазначені вище господарські операції є нікчемними, оскільки вони спростовуються наведеними вище доказами фактичного здійснення господарської діяльності та проведення оплати за наданої послуги відповідно до умов договору. Здійснення даного виду господарської діяльності відповідає меті та предмету діяльності позивача як юридичної особи.

При цьому, спірним питанням даної справи є не факт декларування чи не декларування контрагентом позивача своїх податкових зобов`язань з ПДВ, а наявність у позивача права на формування складу податкового кредиту з ПДВ.

Суд зазначає, що жодним законом не передбачено право фіскального органу самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.

Суд зазначає, що наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов`язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов`язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, незаконного володіння ним внаслідок укладання та виконання позивачем та його контрагентів правочинів.

Судом не приймається до уваги посилання відповідача/апелянта на неналежно оформлені товарно-транспортні накладні, з огляду на те, що правилами ведення податкового обліку не передбачено обов`язковості ведення і зберігання товарно-транспортних накладних на перевезення вантажів автомобільним транспортом для підтвердження обставин щодо правомірності віднесення до складу валових витрат вартості придбаних позивачем ТМЦ.

Відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» та наказу Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. №363 «Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», обов`язок щодо наявності товарно-транспортної накладної покладено на перевізника та його водія.

Дефектність товарно-транспортних накладних може свідчити лише про факт порушення правил перевезень автомобільним транспортом, що не пов`язане з дотриманням вимог податкового законодавства, а отже посилання відповідача на відсутність у товарно - транспортних накладних інформації щодо вантажно-розвантажувальних операцій, не зазначення посади та прізвище у графі «прийняв відповідальна особа вантажоодержувача», «прийняв водій/експедитор», «здав водій/експедитор», не приймаються судом до уваги, оскільки це не є підставою для обмеження позивача, як покупця, у праві формувати витрати за умови реальності господарських операцій.

Крім того, Податковий кодекс України не містить норм, відповідно до яких випливало б що відсутність у платника податку документів, що підтверджують транспортування товару (ТТН, подорожних листів, тощо), або наявність таких документів, але складених з порушенням, позбавляє права на нарахування податкового кредиту у складі вартості такого товару.

Навпаки, норми Податкового кодексу містять чіткі, прямі правові норми відповідно до яких підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна (пп. 201.10 ПКУ), яка засвідчує факт придбання платником податку товарів (пп. 198.3 ПКУ), отже Кодекс не містить норм, які б встановлювали додаткову необхідність підтвердження сум, включених до складу податкового кредиту будь-якими іншими документами, окрім податкової накладної, яка повинна містити обов`язкові реквізити, визначені пп.201.1 Кодексу.

Крім іншого, судом апеляційної інстанції не приймається посилання відповідача/апелянта як на підставу визнання правочинів безтоварним та фактично не здійсненними - не надання позивачем до перевірки документів, що свідчать про якість продукції (сертифікати відповідності), оскільки документи, які засвідчують якість і комплектність продукції, що поставляється (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення якості, рахунок-фактура, специфікація і т.н.) - за своїм змістом не можуть доводити або спростовувати факт поставки товарів платнику податку, оскільки містять виключно інформацію стосовно відповідності товарів стандартам та технічним умовам.

При цьому, сама по собі відсутність сертифікатів чи або паспорту якості, може стати лише підставою позивачу не приймати взагалі чи за якістю товар, поставлений контрагентом та заявляти відповідні претензій та не свідчить про нереальність господарської операції. Крім цього, вказані документи складав та повинен був надати постачальник, а не позивач.

Відповідачем по справі на вказано та не доведено тієї обставини, що придбана позивачем продукція підлягає обов`язковій сертифікації, у порядку визначеному законодавством України.

Сертифікати якості на товар не належать до документів, на підставі яких формується бухгалтерський і податковий облік та не містить відомостей про господарську операцію, та саме ненадання позивачем у спірних правовідносинах сертифікатів якості товарів не є доказом наявності складу податкового правопорушення.

Згідно з п.44.1 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Суд зауважує, що технічна документація на продукцію та документи про сертифікацію не можуть бути віднесені до категорії первинних та інших, визначених чинним законодавством документів, що повинні використовуватися в бухгалтерському та податковому обліку підприємства для нарахування податкових зобов`язань, тому, відповідно, платник податку не повинен забезпечувати їх зберігання протягом терміну, передбаченого п.44.3 ПКУ.

З огляду на викладене, а також враховуючи зміст та мету документальної перевірки, вказана документація не може бути предметом дослідження та контролю під час її проведення, а, отже, і підставою для відповідних висновків згідно з вимогами п.83.1, ст.83 ПКУ.

Таким чином, відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов`язкової ознаки для визнання правочину недійсним, оскільки факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що контролюючим органом всупереч вимог Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на момент розгляду справи судами) не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для проведення відповідних видів господарської діяльності, обумовлених укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про наявність фактів, які встановлені судом першої інстанції, однак не були враховані під час прийняття рішень, та свідчили про протиправну поведінку контрагента та про обізнаність платника податків щодо такої та злагодженості дій між ними.

Суд звертає увагу, що з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов`язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов`язаннями.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни (що відповідачем суду не доведено) має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Будь-яка неправомірна діяльність контрагентів (наприклад, відсутність основних засобів, не подання звітності до контролюючого органу) не впливають на результати діяльності позивача і не можуть бути підставою для притягнення до відповідальності платника податків, який у повному обсязі виконав передбачені податковим законодавством зобов`язання, які підтверджено документально.

Окрім того, слід зазначити, що в законодавстві відсутня норма, яка б зобов`язувала підприємство перевіряти наявність виробничих потужностей, основних засобів та формувати податковий кредит лише за їх наявності.

Згідно ст.1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції" ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов`язковим для правозастосування органами правосуддя.

Суд апеляційної інстанції зазначає,що платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг знати. Добросовісний платник не має зазнавати негативних наслідків через будь-які негаразди із його контрагентом.

Аналогічних висновків Європейський суд з прав людини дійшов у справі "Бізнес Супорт Центр" проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03).

Також, у справі "Інтерсплав" проти України (2007 рік, заява № 803/02), Європейський суд з прав людини у п. 38 рішення зазначив: "На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, які здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду, стосовно загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які вказували б на те, що заявник був безпосередньо залучений в такі зловживання".

Перевіряючи відповідність позбавлення права на податковий кредит/бюджетне відшкодування вимогам статті 1 Протоколу №1, Європейський суд з прав людини застосував принцип пропорційності. Цей принцип є складовою частиною принципу верховенства права і вимагає дотримання "справедливого балансу" між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави.

Після проведення відповідної оцінки, Європейський суд з прав людини визнав, що "справедливий баланс" не дотримується, коли платника ПДВ позбавляють права на податковий кредит/бюджетне відшкодування при відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, або доказів того, що йому було відомо/повинно було бути відомо про таку діяльність його постачальників. Відповідно, Суд констатував факт порушення статті 1 Протоколу №1, якою гарантується право на мирне володіння майном. Право на податковий кредит фактично прирівнюється до права власності на майно платника податків, відшкодування якого останній правомірно очікує від податкового органу.

Таким чином, недобросовісність платника має бути встановлена безумовними та однозначно розтлумаченими доказами, однак в порушення вимог чинного законодавства, податковою інспекцією таких доказів не наведено та не представлено, а реальність виконання господарських операцій, на підставі яких підприємством сформовано податковий кредит, не спростовано.

Отже, формування податкового кредиту з ПДВ платником податків обумовлено фактичним здійсненням операцій з придбання товарів, робіт (послуг), для подальшого використання в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності платника податку, і реалізується за наявності в платника належно оформлених підтверджуючих проведення господарських операцій первинних документів та в обов`язковому порядку податкових накладних.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, обмежившись посиланням у своєму акті на сумніви щодо реальності та можливості виконання контрагентом позивача прийнятих за договорами обов`язків, під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій не надав жодного доказу на підтвердження обґрунтованості своїх висновків та не заявив жодного клопотання щодо витребування чи отримання судом таких доказів.

Фактично відповідач, заявивши про фіктивність виконання укладених позивачем угод, поклав на позивача та на суд обов`язок спростовувати ці висновки, обмеживши свою участь у розгляді справи формальним невизнанням заявленого позову.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права, що призвело до безпідставного збільшення податкового навантаження на підприємство, відтак, спірне податкове повідомлення-рішення є таким, що підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, що викладена у таких постановах по справам № 807/2202/15, № 808/1985/18, № 825/3990/14, 804/5444/16, з огляду на наявність більш пізніших висновків Верховного Суду по справам № 805/2030/16-а від 14 листопада 2019 року, № 440/3783/18 від 12 лютого 2020 року, № 821/4495/14 від 24 квітня 2019 року, яка підтверджує висновки суду першої та апеляційної інстанції по даній справі.

Щодо правомірності стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У підтвердження витрат на правову допомогу адвоката надано: договір про надання правової допомоги від 02.01.2020 № 1; додаткову угоду № 2 від 22.01.2020 до договору про надання правової допомоги від 02.01.2020 № 1; ордер серія ДН № 062166 від 22.01.2020; свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_4 від 28.11.2018 серія ДН № 5265; копія акта приймання-передачі виконаних робіт, наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 02.02.2020 № 1 та додаткової угоди від 22.01.2020 № 2 від 10.04.2020; копія рахунку № 3 від 09.04.2020; копія виписки за 09.04.2020; копія платіжного доручення від 09.04.2020 № 189.

Судом установлено, що договором про надання правової допомоги від 02.01.2020 № 1 передбачено предмет правової допомоги, що надається адвокатом та повноваження адвоката щодо представництва. Розмір та порядок сплати гонорару установлено у п. 3 договору, де передбачено складення окремої додаткової угоди з цього приводу.

Відповідно до п. 3 додаткової угоди № 2 від 22.01.2020 до договору про надання правової допомоги від 02.01.2020 № 1 вартість послуг адвоката включає підготовку документів та представництво інтересів клієнта у Донецькому окружному адміністративному суді складає 7 000,00 грн. і передбачає наступний перелік дій: ознайомлення з матеріалами справи, збирання та подання доказів до суду; представництво інтересів клієнта у суді, а саме участь у судових засіданнях, надання представницьких та правових послуг, робота з нормативно-правовою базою, підготовка заяв, скарг, клопотань та інших процесуальних документів, складення, підписання необхідних процесуальних документів.

Актом приймання-передачі виконаних робіт, наданих послуг від 10.04.2020 за договором про надання правової допомоги від 02.02.2020 № 1 та додаткової угоди від 22.01.2020 № 2 встановлено, що адвокатом надано такі послуги:

- зібрання матеріалів та підготовка позовної заяви, робота з нормативно-правової базою, вивчення практики Верховного Суду, рішень судів першої та апеляційної інстанцій, формування правової позиції та консультація щодо стратегії захисту - 5 год. - 5 000,00 грн.

- підготовка та подання до суду клопотань, пояснень, клопотань про залучення доказів - 2 год. - 1 500,00 грн.

- участь у судовому засіданні - 30 хв. - 500,00 грн.

Оплата наданих послуг підтверджується платіжним дорученням від 09.04.2020 № 189 на суму 7 000,00 грн.

Гонорар адвоката установлено у фіксованому розмірі - 7 000,00 грн. за надання переліку видів послуг, що наведені у п. 3 додаткової угоди № 2 від 22.01.2020. При цьому судом не встановлено на підставі належних й допустимих доказів, що адвокатом надано послуги з ознайомлення з матеріалами справи, чи дії щодо збирання доказів. Послуги з представництва, які висвітлені як представництво інтересів у суді та надання представницьких послуг за правовим змістом є аналогічними.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що є об`єктивним присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Донецькій області витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500,00 грн. та доводи апеляційної скарги не доводять неправомірність прийнятого з цих підстав рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За змістом статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 283, 310, 315, 316, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду 13 квітня 2020 року по справі № 200/1421/20-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 01 липня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 липня 2020 року.

Судді Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова