Справа № 320/7319/19
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2020-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2020 року № 320/7319/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши у м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Обухівської районної державної нотаріальної контори,за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та Обухівський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, про визнання протиправними дії державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та скасування реєстраційного запису про обтяження,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Обухівської районної державної нотаріальної контори (08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Володимира Чаплінського, 3-А), в якому просить суд визнати протиправними дії державного реєстратора речових прав на нерухоме майно в особі Обухівської районної державної нотаріальної контори та скасувати реєстраційний запис про обтяження у формі арешту нерухомого майна, який було внесено 07.06.2012 14:18:05 за № 12590001, об`єкт обтяження: земельна ділянка на території Нещерівської сільської ради, Обухівського району Київської області, кадастровий номер :06:011:0307, до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що державна реєстрація обтяжень земельної ділянки, що належить позивачу на праві власності, за типом обтяження «арешт» була здійснена з порушенням вимог Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки частина друга статті 19 вказаного Закону України чітко визначає, що підставою для реєстрації обтяження є постанова органів досудового слідства про накладення арешту на нерухоме майно, однак, у даному випадку, реєстратору було подано заяву про реєстрацію заборони на підставі постанови слідчого про визнання земельних ділянок речовими доказами. Ці постанови не є тотожними, а відтак, постанова слідчого про визнання земельної ділянки речовим доказом не є правовою підставою для реєстрації обтяжень за Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, позивач вважає, що мала місце невідповідність поданих документів вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що є підставою для відмови у державній реєстрації.

У зв`язку з невідповідністю поданої позовної заяви вимогам процесуального законодавства, керуючись статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалою суду від 14.01.2020 позовна заява залишена без руху із наданням позивачеві строку для усунення її недоліків.

На виконання вимог вказаної ухвали позивач усунув недоліки у строк та у спосіб, що визначені в ній. Зокрема, але не обмежуючись цим, позивачем було подано заяву про поновлення строку звернення до суду, за результатом вивчення змісту якої судом встановлено достатність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, про що зазначено в ухвалі про відкриття провадження у справі від 11.02.2020.

Відповідно до ухвали Київського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 суд відкрив провадження в адміністративній справі та ухвалив здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Також залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) та Обухівський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Київській області (08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Київська, 22).

Крім цього, зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду усі належним чином оформлені докази, які слугували підставами для вчинення реєстраційного запису про обтяження у формі арешту нерухомого майна від 07.06.2012 за № 12590001, об`єкт обтяження: земельна ділянка на території Нещерівської сільської ради, Обухівського району Київської області, кадастровий номер :06:011:0307, до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Частиною 5 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження була отримана відповідачем 19 лютого 2020 року.

Відтак 15-ти денний строк, з урахуванням поштового перебігу, сплинув 10.03.2020.

Станом на 01.07.2020 відповідач правом на подання відзиву не скористався, документів, що витребував суд не надав.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, враховуючи, що відповідач по справі своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

В матеріалах справи також наявні докази повідомлення своєчасно та належним чином Обухівський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Київській області (а.с.71).

Станом на 01.07.2020 Обухівський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Київській області правом на подання пояснень, своїх доводів чи міркувань щодо позовних вимог не скористався.

Третя особа - ОСОБА_2 через канцелярію Київського окружного адміністративного суду подав клопотання про закриття провадження у справі.

В обґрунтування заявленого клопотання ОСОБА_2 зазначив, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки у межах даного провадження спір виник у результаті невиконання цивільної угоди, тобто існує спір про право. Третя особа ОСОБА_2 вказує також на наявність з цього приводу правових висновків Верховного Суду, в тому числі і Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постановах від 04.09.2018 № 823/2042/16, від 24.04.2019 №128/3751/14.

Розглядаючи дане клопотання судом встановлено таке.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 №823/2042/16, публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Також у даному рішенні Велика Палата Верховного Суду вказала, що до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

З метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 04 квітня 2018 року у справах № 817/567/16 та № 826/9928/15, від 10 квітня 2018 року у справі № 808/8972/15, від 16 травня 2018 року у справі № 826/4460/17, від 23 травня 2018 року у справі № 815/4618/16, від 05 червня 2018 року у справі № 804/20728/14, від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16, від 13 червня 2018 року у справах № 820/2675/17 та 803/1125/17 щодо належності до юрисдикції адміністративних судів спорів за позовами осіб, які не були заявниками вчинення реєстраційних дій, до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у зазначених постановах, оскільки такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою. Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження, а тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Тобто Велика Палата Верховного Суду визначилась щодо визначення юрисдикції спору стосовно скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи.

Крім цього, Великою Палатою Верховного Суду від 6 лютого 2019 року по справі № 462/2646/17 було прийнято постанову щодо визначення юрисдикції спору стосовно скасування державної реєстрації ОСББ, в якій зазначено, що «за таких обставин цей спір стосується не стільки правомірності дій суб`єкта владних повноважень щодо державної реєстрації юридичної особи - ОСББ «На Війтівській», скільки приватного інтересу».

На переконання суду, саме у зв`язку з тим, що законодавець не дав визначення самого поняття «спір про право», відносно якого в юридичній науці існують різні тлумачення, а законодавець і судова практика надають цьому поняттю різний зміст залежно від того, у якому контексті воно використовується, Велика Палата Верховного Суду в кожному конкретному випадку визначається щодо наявності чи відсутності у певних правовідносинах спору про право, за результатами розгляду яких приймає відповідні рішення.

Також, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як убачається з матеріалів справи, вимоги позивача ґрунтуються на протиправності дій нотаріуса як суб`єкта, наділеного Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію (вилучення) обтяження об`єкта нерухомого майна. При цьому позивач не порушував перед судом питання, пов`язані з його правом на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Тобто, у межах даного провадження не розглядається спір про право між особами, питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, даний спір не є спором про наявність чи відсутність цивільної правоздатності чи господарської компетенції (можливості мати господарські права та обов`язки) тощо.

Відтак суд констатує, що у межах даного провадження спір виник у зв`язку із виконанням відповідачем публічно-владних управлінських функцій шляхом реалізації владних державних повноважень, оскільки вчинення реєстраційної дії саме у даному спорі є ознакою прояву влади та забезпечення реалізації публічного інтересу, а правовій оцінці підлягає відповідність вимогам закону порядку та способу вчинених відповідачем реєстраційних дій від імені держави.

Крім цього, розгляд даної справи, враховуючи її предмет та підстави, дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож виконується основне завдання судочинства, як то зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 №823/2042/16.

За наведених обставин, враховуючи суб`єктний склад учасників процесу, характер спору, предмет та підстави позову, суд дійшов висновку, що даний спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Шостого апеляційного адміністративного суду, зокрема, від 19.12.2019 по справі № 320/3107/19.

Відтак суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання третьої особи про закриття провадження у справі.

Також 16.06.2016 через канцелярію Київського окружного адміністративного суду надійшло клопотання від позивача про приєднання до матеріалів справи копії доказів, що містяться у справі № 810/3531/15, оскільки після ознайомлення зі змістом судових рішень у цій справі, позивачем встановлено, що предмет її розгляду є аналогічним даній справі та стосується скасування арештів інших земельних ділянок, які вчинені одним і тим самим органом реєстрації, відповідачем у даній справі, та на підставі того самого ж рішення слідчого про визнання земельних ділянок речовими доказами.

За змістом частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати з власної ініціативи (частина третя статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

З метою забезпечення повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, у зв`язку із наявністю клопотання позивача судом було досліджено матеріали адміністративної справи №810/3531/15 та приєднано до матеріалів даної справи постанову Прокуратури Обухівського району Київської області від 14.08.2015 про відмову у задоволенні клопотання, лист Прокуратури Обухівського району Київської області від 14.08.2015 № 2981вих-15, постанову про визнання земельних ділянок речовими доказами від 30.05.2012.

Щодо наявності у позивача порушеного права чи інтересу.

Як встановлено судом, 06.09.2015 між ОСОБА_2 (третя особа) та ОСОБА_1 (позивач) укладений договір про розподіл результатів співпраці.

Відповідно до пункту 2 зазначеного Договору сторони погодились з тим, що результатами їх співпраці стало набуття у власність ОСОБА_2 земельних ділянок загальною площею 17,2579 (сімнадцять цілих дві тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять десятитисячних) га, зокрема: земельна ділянка (кадастровий номер :06:011:0118; :06:011:0094; :06:011:0125; :06:011:0273) з цільовим призначенням для ведення садівництва, загальною площею 7,3600 (сім цілих три тисячі шістсот десятитисячних) га, що розташована: Київська обл., Обухівський р-н, Нещерівська сільська рада СТ «Українська земля», державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 666777 від 15 серпня 2006 року; земельна ділянка (кадастровий номер: :06:011:0307) з цільовим призначенням для ведення садівництва, загальною площею 5,2179 (п`ять цілих дві тисячі сто сімдесят дев`ять десятитисячних) га, що розташована: Київська обл., Обухівський р-н, Нещерівська сільська рада СТ «Українська земля», державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 779426 від 04 серпня 2006 року; земельна ділянка (кадастровий номер: :06:004:0064; :06:005:0047; :06:004:0073) з цільовим призначенням для ведення садівництва, загальною площею 4,6800 (чотири цілих шість тисяч вісімсот десятитисячних) га, що розташована: Київська обл., Обухівський р-н, Нещерівська сільська рада СТ «Українська земля», державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 666788 від 15 серпня 2006 року.

У пункті 3 Договору Сторони встановили, що в процесі співпраці між ними були досягнуті домовленості щодо передачі ОСОБА_1 , належних йому на праві власності земельних ділянок загальною площею близько 1,0758 (одна ціла нуль тисяч сімсот п`ятдесят вісім десятитисячних) га, що розташовані: Київська обл.. Обухівський р-н, Нещерівська сільська рада, на користь ОСОБА_2 з правом їх продажу, зокрема: земельна ділянка (кадастровий номер: :06:005:0086), з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, загальною площею 0,1200 (нуль цілих одна тисяча двісті десятитисячних) га, що розташована: Київська обл., Обухівський р-н, Нещерівська сільська рада; земельна ділянка (кадастровий номер: :06:005:0082) з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, загальною площею 0,1200 (нуль цілих одна тисяча двісті десятитисячних) га, що розташована: Київська обл., Обухівськии р-н, Нещерівська сільська рада; земельна ділянка (кадастровий номер: :06:005:0081) з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, загальною площею 0,1200 га, що розташована: Київська обл., Обухівський р-н, Нещерівська сільська рада; земельна ділянка (кадастровий номер: :06:005:0080) з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, загальною площею 0,1200 (нуль цілих одна тисяча двісті десятитисячних) га, що розташована: Київська обл.. Обухівський р-н, Нещерівська сільська рада; земельна ділянка (кадастровий номер: :06:005:0079) з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, загальною площею 0,1158 (нуль цілих одна тисяча сто п`ятдесят вісім десятитисячних.) га, що розташована: Київська обл., Обухівський р-н. Нещерівська сільська рада; земельна ділянка (кадастровий номер: :06:002:0027) з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, загальною площею 0,1200 (нуль цілих одна тисяча двісті десятитисячних) га, що розташована: Київська обл., Обухівський р-н, Нещерівська сільська рада; земельна ділянка (кадастровий номер: :06:002:0023) з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, загальною площею 0,1200 (нуль цілих одна тисяча двісті десятитисячних) га, що розташована: Київська обл., Обухівський р-н, Нещерівська сільська рада; земельна ділянка (кадастровий номер: :06:002:0022) з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, загальною площею 0,1200 (нуль цілих одна тисяча двісті десятитисячних) га, що розташована: Київська обл.. Обухівський р-н, Нещерівська сільська рада; земельна ділянка (кадастровий номер: :06:002:0021) з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, загальною площею 0,1200 (нуль цілих одна тисяча двісті десятитисячних) га, що розташована: Київська обл., Обухівський р-н, Нещерівська сільська рада.

Пунктами 5 та 6 Договору передбачено, що Сторони визнають, що участь кожної Сторони в співпраці мала рівний характер та погоджуються з тим, що в арифметичному значенні внесок кожної із Сторін в співпрацю складав 50 % (п`ятдесят відсотків). Під внеском у співпрацю Сторони розуміють матеріальні, трудові, інтелектуальні, ділові та інші ресурси, залучені ними під час здійснення спільної діяльності.

Враховуючи попередні домовленості Сторін, а також партнерські відносини між ними, Сторони домовилися розподілити результати співпраці, якими є земельні ділянки, передбачені в п.п. 2.1-2.3 цього Договору, на рівних умовах. Розподіл результатів співпраці здійснюється на безоплатній основі.

При цьому, частка позивача в земельних ділянках, зазначених в п.п. 2.1-2.3 цього Договору, складає 50 % (п`ятдесят відсотків) від загальної площі, вказаних земельних ділянок, що становить 8,62895 (вісім цілих шістдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто п`ять стотисячних) га, в тому числі і земельної ділянки з кадастровим номером :06:011:0307.

Відповідно до пункту 9 Договору, беручи до уваги наявність заборони (обмеження) на розпорядження в тому числі і земельною ділянкою з кадастровим номером :06:011:0307, сторони прийняли на себе обов`язки щодо вчинення дій, спрямованих на припинення дії будь-яких заборон (обмежень). Діючи в цьому напрямку Сторона зобов`язується в невідкладному порядку на вимогу актів чинного законодавства, іншої Сторони або третьої особи здійснити підготовку, подання, отримання, підписання будь-яких документів, а також виконувати інші дії у межах, необхідних на виконання цілей, визначених умовами цього Договору.

У своєму Рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційний Суд України визначив основні ознаки охоронюваного законом інтересу як правового феномену, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

У науці існують різні визначення поняття «законні інтереси». В літературі вони кваліфікуються як «допустимі законом прагнення суб`єкта до досягнення певних благ», як «юридично передбачене прагнення до отримання тих благ, володіння якими дозволено законодавством», як «відбиті в законі інтереси», як «інтереси, які не знайшли прямого вираження в юридичних правах і обов`язках, але підлягають правовому захисту з боку держави».

Кожен інтерес, що охороняється суб`єктивним правом, є охоронюваним законом інтересом.

Отже, законний інтерес поєднує в собі як об`єктивні так і суб`єктивні засади. Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17 сформулював загальні підходи до визначення законного інтересу як предмета судового захисту в адміністративному судочинстві.

Так, Верховний Суд дійшов висновку, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, якому властиві такі ознаки:

- має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;- пов`язаний із конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

- є визначеним благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним, у позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

- є персоналізованим (суб`єктивним) тобто належить конкретній особі (позивачу);

- суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Оскільки мова йде про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача. Водночас позивач повинен довести, що його законний інтерес порушений суб`єктом владних повноважень, зокрема має місце безпосередній негативний суттєвий вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. З`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, яке оскаржується.

Судом встановлено, що, у даному випадку, наявні матеріали справи, зокрема, зміст договору про розподіл результатів співпраці, свідчать про наявність у позивача законного інтересу, а отже, й матеріально-правової заінтересованості у відновленні його порушеного права чи інтересу.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 26.02.2020, земельна ділянка з кадастровим номером :06:011:0307, що розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, СТ «Українська земля, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , підстава виникнення права власності державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер ЯБ 779426, виданий 04.08.2006 Обухівським районним відділом земельних ресурсів; відомості з ДЗК, серія та номер: 14096405, виданий 09.10.2019, видавник Державний земельний кадастр.

Державним реєстратором прав на нерухоме майно Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за типом обтяження - «Арешт» на земельну ділянку, що розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області з кадастровим номером 223186200:06:011:0307, запис внесено 07.06.2012, реєстраційний номер обтяження №12590001, тип обтяження: арешт нерухомого майна.

Наявність вказаних записів в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за типом обтяження «арешт нерухомого майна» (а.с.11).

Підставою для внесення оскаржуваного запису стала заява про реєстрацію обтяження об`єкта нерухомого майна, на підставі постанови старшого слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Київській області старшого лейтенанта юстиції Дорошенко М.В. від 30.05.2012, прийнятої в рамках розслідування кримінальної справи №195.

Відповідно до наявних матеріалів справи, кримінальна справа № 195, яка розслідувалась СВ УСБУ в Київській області, у липні 2012 року скерована до прокуратури Київської області для визначення підслідності та у подальшому до Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області.

Постановою слідчого відділу управління СБУ в Київській області від 30.05.2012, слідчим визнано речовими доказами у кримінальній справі №195 та приєднано до її матеріалів 128 земельних ділянок на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, серед яких, земельна ділянка з кадастровими номером 223186200:06:011:0307.

Пунктом 2 постанови слідчого відділу управління СБУ в Київській області від 30.05.2012, слідчим прийнято рішення про заборонену відчуження означених земельних ділянок шляхом внесення їх до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до пункту 3 вказаної постанови зобов`язано копію постанови направити до Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області, Головному управлінню Держкомзему в Київській області.

Судом встановлено, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснює Обухівський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та, на час розгляду судом цієї адміністративної справи по суті, досудове розслідування не завершене.

Не погоджуючись з накладенням арешту на земельну ділянку з кадастровими номером 223186200:06:011:0307, що за змістом Договору про розподіл результатів співпраці від 06.09.2015 у відсотковому відношенні 50% має належати позивачеві, він звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам судом встановлено наступне.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (в редакції, чинній на момент внесення записів про обтяження нерухомого майна позивача) (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 1952-IV обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме:

1) право власності на нерухоме майно;

2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном;

3) інші речові права відповідно до закону;

4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації.

При цьому, в силу положень пункту 1 частини 2 статті 9 Закону № 1952-IV, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, зокрема: відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають державній реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна.

Згідно з частиною 8 статті 16 Закону № 1952-IV державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі заяви органу або посадової особи, якою встановлюється заборона на розпорядження нерухомим майном, або особи, в інтересах якої встановлюється обтяження.

Відповідно до п.п.2.1.2 п. 2.1 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.99р. № 31/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 червня 1999 року за № 364/3657 (який втратив чинність згідно з наказом Міністерства юстиції України від 14 грудня 2012 року №1844/5 однак був чинним на дату виникнення спірних правовідносин) (далі - Положення про Єдиний реєстр заборон), підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є, зокрема, заява про реєстрацію (вилучення) обтяження об`єкта нерухомого майна.

Отже, вказаними правовими нормами встановлений певний порядок - алгоритм дій державного реєстратора при державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Як свідчать обставини справи, запис про обтяження земельної ділянки з кадастровими номером 223186200:06:011:0307 внесений до Єдиного реєстру заборон на підставі заяви про реєстрацію обтяження об`єкта нерухомого майна, що подана старшим слідчим Слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Київській області старшим лейтенантом юстиції Дорошенком М.В. до Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області, в графі яких «тип обтяження» зазначено тип обтяження - «заборона».

Зазначений у заяві тип обтяження об`єктів нерухомого майна - «заборона» відповідав визначеному способу та типу обтяження, визначеному у постанові Управління Служби безпеки України в Київській області від 30.05.2012, пунктом 2 якої слідчим заборонено відчуження земельної ділянки шляхом внесення її до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону № 1952-IV, державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі:

1) встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном;

2) рішень судів, що набрали законної сили;

3) постанови органів досудового слідства, державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно;

4) накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом;

5) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення

об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду;

6) інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом;

7) договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

За змістом п.п.2.1.2 п. 2.1 Положення про Єдиний реєстр заборон, заява про реєстрацію (вилучення) обтяження об`єкта нерухомого майна, подається, зокрема, судами (крім третейських судів) і слідчими органами - у зв`язку з накладенням ними арешту на об`єкти нерухомого майна (звільненням з-під арешту).

Відповідно до статті 74 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства чи організації про видачу громадянину позики (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); за зверненням органу опіки та піклування з метою захисту особистих і майнових прав та інтересів дитини, яка має право власності або проживає у жилому будинку, квартирі, іншому приміщенні, на відчуження якого накладається заборона; при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом.

Тобто державна реєстрація обтяжень здійснюється у випадках встановлених законом, зокрема, на підставі постанов органів досудового слідства, державного виконавця саме про накладення арешту на нерухоме майно, тоді як у даному випадку, заявником була подана постанова слідчого про визнання земельних ділянок речовими доказами, яка містить у собі припис про заборону відчуження нерухомого майна.

Відтак, виходячи зі змісту прямої норми, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 19 Закону № 1952-IV, державна реєстрація обтяжень не може бути проведена на підставі постанови органів досудового слідства про заборону відчуження нерухомого майна.

При цьому суд звертає увагу, що заявлені права стосувались заборони відчуження, що є іншим, самостійним типом обтяження, відмінним від арешту.

Такої ж правової позиції дотримувався Київський апеляційний адміністративний суд у справі № 810/3531/15 за позовом ОСОБА_2 до Обухівської районної державної нотаріальної контори про скасування реєстраційних записів, що внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі постанови старшого слідчого слідчого відділу управління СБУ в Київській області від 30.05.2012, якою земельні позивача у справі № 810/3531/15, що також були предметом Договору про розподіл результатів співпраці від 06.09.2015, було визнано речовими доказами.

Позивач - ОСОБА_2 , у межах провадження № 810/3531/15 стверджував, що накладення арешту на належні йому на праві приватної власності земельні ділянки на підставі постанови слідчого про визнання ділянок речовими доказами є незаконним та протиправним, оскільки жодною нормою Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (який був чинний на момент винесення постанови слідчого) не встановлено, що з моменту визнання майна, речей чи предметів речовими доказами, таке майно, речі чи предмети вважаються такими, що знаходяться під арештом та така постанова не є постановою про накладення арешту на майно позивача.

Суд апеляційної інстанції зазначив про те, що подана заява, як і постанова слідчого з обраним типом обтяження «заборона» не відповідають вимогам Закону № 1952-IV та Положення про Єдиний реєстр заборон та Закон № 1952-IV не наділяє державного реєстратора повноваженнями самостійно обирати тип обтяження нерухомого майна, відмінний від заявленого тим більше на підставі постанови, що не є відповідно до частини 2 статті 19 Закону № 1952-IV підставою для реєстрації обтяження.

Відповідно до положень частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи підстави позову, обставини цієї справи у взаємозв`язку із позицією Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 810/3531/15, з метою уникнення прийняття різних рішень щодо одних і тих же обставин та з однакових підстав, суд при прийнятті рішення також враховує правову оцінку, надану судом апеляційної інстанції при розгляді справи № 810/3531/15.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлений статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача суду не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією від 06.02.2020 № ПН3053.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 14, 73-78, 97, 139, 242-246, 248, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії державного реєстратора речових прав на нерухоме майно в особі Обухівської районної державної нотаріальної контори та скасувати реєстраційний запис про обтяження у формі арешту нерухомого майна, який було внесено 07.06.2012 14:18:05 за № 12590001, об`єкт обтяження: земельна ділянка на території Нещерівської сільської ради, Обухівського району Київської області, кадастровий номер :06:011:0307, до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Обухівської районної державної нотаріальної контори (08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Володимира Чаплінського, 3-А) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України процесуальні строки, визначені цією постановою, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Дата складення повного тексту рішення 01.07.2020

Суддя Панченко Н.Д.