Справа № 640/19797/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Файдюка В.В.,

Суддів Мєзєнцева Є.І.,

Чаку Є.В.

При секретарі Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства оборони України, Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України, третя особа Державне підприємство обслуговування повітряного руху України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду мста Києві з позовом до Міністерства оборони України, Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України, третя особа Державне підприємство обслуговування повітряного руху України, про:

- визнання бездіяльності Міністерства оборони України щодо не приведення власних нормативно-правових актів у відповідність до постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно» в частині механізму виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно військовослужбовцям, відрядженим до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України із залишенням на військовій службі, - протиправними;

- визнання бездіяльності Міністерства оборони України щодо не зазначення у наказі про звільнення ОСОБА_1 суми грошової компенсації за неотримане речове майно та не повного забезпечення речовим забезпеченням (невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно) ОСОБА_1 на день звільнення, - противоправною;

- зобов`язання уповноваженої особи Міністерства оборони України видати наказ на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 вих. №294 від 08 листопада 2017 року, у відповідності до вимог п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно», у якому зазначити розмір грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 61 573,31 грн.;

- зобов`язання Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України на підставі наказу, виданого уповноваженою особою Міністерства оборони України, виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 61 573,31 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у період з 1992 по 2017 роки він перебував на військовій службі у Збройних Силах України. Наказом Міністра оборони України від 22 вересня 2017 року №666 (по особовому складу) ОСОБА_1 було звільнено з військової служби за станом здоров`я у запас, з правом носіння військової форми. Однак, в тексті цього Наказу від 22 вересня 2017 року Міністерством не було зазначено про розмір грошової компенсації за неотримане речове майно, що підлягає виплаті військовослужбовцю ( ОСОБА_1 ). На виконання цього Наказу ДП «Украерорух» видало свій наказ про звільнення позивача з посади на Державному підприємстві та направлення для зарахування на військовий облік до Бориспільського ОМВК Київської області. Позивач стверджує, що під час проходження та на день звільнення з військової служби його не було забезпечено ані речовим майном, ані виплачено йому грошову компенсацію у зв`язку з неотриманням речового майна загальною вартістю 61 573,31 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року даний адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, що полягає у не вирішенні ним питання щодо нарахування та виплати під час звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас грошової компенсації вартості за неотримане ОСОБА_1 речове майно, шляхом прийняття відповідного наказу.

Визнано протиправним рішення Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 17 травня 2018 року про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно з мотивів, що наведені у листі Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 22 травня 2018 року №292/2485.

Зобов`язано Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 61 573,31 грн. згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, за №294 від 08 листопада 2017 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент виключення зі списків особового складу позивача у відповідачів виник обов`язок щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 61 573,31 грн. Проте, відповідачі не надали до суду жодних доказів виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане ним речове майно у вказаному розмірі або забезпечення позивача речовим майном у зазначеному розмірі вартості до та/або на час відрядження до ДП «Украерорух».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачі звернулися до суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України обґрунтовані тим, що чинним законодавством не передбачено виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно особам, звільненим з військової служби та втратили статус військовослужбовця. В даному випадку позивача було звільнено з військової служби та із займаної посади відповідно до наказів Міноборони від 22 вересня 2017 року №666 та ДП «Украерорух» від 28 вересня 2017 року №708/о. Проте позивачем заява з питання виплати грошової компенсації за неотримане речове майно була подана вже після звільнення з військової служби, та без відповідного наказу, де зазначається розмір грошової компенсації до виплати.

Вимоги апеляційної скарги Міністерства оборони України обґрунтовані тим, що ним з матеріалів справи встановлено, що позивач не висував вимогу про визнання бездіяльності Міністерства оборони України щодо не зазначення у наказі про звільнення ОСОБА_1 суми грошової компенсації за неотримане речове майно та неповного забезпечення речовим забезпеченням (невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно) ОСОБА_1 на день звільнення протиправною. У зв`язку з чим апелянт дійшов висновку, що суд порушив норми процесуального права, оскільки безпідставно вийшов за межі позовних вимог, не навівши при цьому обґрунтування необхідності такого виходу.

Також в обґрунтування скарги відповідачем зазначено, що позивач після видання наказу Міноборони від 22 вересня 2017 року №666 набув право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, реалізувати яке повинен був до виключення із списків військової частини.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На виконання вимог вказаної статті колегія суддів переглядає оскаржуване рішення з тих підстав та щодо тих обставин, на які посилаються апелянти в своїх скаргах. Тобто, в даному випадку рішення переглядається лише в частині задоволення позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги відповідачів не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 31 липня 2014 року №428 майора ОСОБА_1 , старшого штурмана інспектора військової частини НОМЕР_1 Повітряних Сил Збройних Сил України, відповідно до п. 153 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, було увільнено від займаної посади та відряджено до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України для призначення на посаду провідного інженера з управління використання повітряного простору регіонального структурного підрозділу «Київцентраеро», із залишенням на військовій службі.

В подальшому, відповідно до п.«б» ч 6, ч.8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (тобто, за станом здоров`я) підполковника ОСОБА_1 , провідного інженера (старшого офіцера) групи менеджменту повітряного простору та цивільно-військової координації відділу організації та менеджменту повітряного простору служби аеронавігаційного обслуговування Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, на підставі наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 22 вересня 2017 року №666 звільнено з військової служби з правом носіння військової форми одягу. В тексті цього Наказу було зазначено, що ОСОБА_1 підлягає направленню на військовий облік до Бориспільського ОМВК Київської області, наведені відомості про календарну та пільгову вислугу років. Водночас, відомості щодо забезпечення або незабезпечення (неповного забезпечення) військовослужбовця необхідним речовим майном на момент звільнення з військової служби не наведені.

На підставі цього Наказу Міноборони від 22 вересня 2017 року №666 ДП «Украерорух» видало свій наказ (по особовому складу) від 28 вересня 2017 року №708/о, яким звільнило підполковника ОСОБА_1 із займаної посади з 30 вересня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України видана довідка про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 , вих. №294 від 08 листопада 2017 року. За змістом цієї довідки загальна сума грошової компенсації за перелічене у такій довідці речове майно, що належало до видачі військовослужбовцю (позивачу), складає 61 573,31 грн.

З метою вирішення питання щодо отримання грошової компенсації замість речового майна, ОСОБА_1 звернувся до Міністра оборони України із заявою від 28 грудня 2017 року про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

У відповідь на своє звернення позивач отримав лист Центрального управління речового забезпечення Збройних Сил України Тилу Збройних Сил України від 10 січня 2018 року №341/5/7/45 із рекомендацією звернутися для вирішення вказаного питання безпосередньо до начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

У зв`язку з отриманою відповіддю ОСОБА_1 звернувся до начальника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України із письмовою заявою від 17 травня 2018 року про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно. Разом із цією заявою позивачем була надана копія довідки від 08 листопада 2017 року №294.

Листом від 22 травня 2018 року №292/2485 Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України відмовив позивачу у виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно. При цьому зазначено, що ОСОБА_1 до Центру у порядку, визначеному п. 4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, та до дати виключення зі списків особового складу, не звертався. Водночас названим Порядком виплата компенсації, особам, які звільнені з військової служби не передбачена.

Поряд з цим, ОСОБА_1 отримав від ДП «Украерорух» лист від 11 липня 2018 року №1-26.6-3191, яким повідомлено позивачу, що станом на вересень 2017 року в складі Украероруху військових частин не було. Украерорух являється цивільним підприємством, а не військовою частиною, а тому не має повноважень та можливості видання наказів по стройовій частині. Станом на вересень-листопад 2017 року Украерорух не здійснювало речове забезпечення військовослужбовців, відряджених до Державного підприємства. Натомість, органом речового забезпечення військовослужбовців, відряджених безпосередньо до Украероруху (крім його структурних підрозділів), відповідно до п. 1.2 наказу Міністра оборони України від 17 жовтня 2016 року №529 «Про затвердження Переліку органів забезпечення військовослужбовців, відряджених до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України», визначений Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Крім того, ДП «Украерорух» зазначило, що директор Украероруху не має повноважень видавати наказ щодо виплати грошової компенсації за неотримане протягом проходження військової служби речове майно військовослужбовцям, які відряджені до Украероруху. При цьому, у період з 16 березня 2016 року по 30 вересня 2017 року до Украероруху від Міністерства оборони України або Генерального штабу Збройних Сил України не надходило роз`яснень щодо переліку документів, необхідних для подання до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України стосовно отримання грошової компенсації вартості за неотримане протягом проходження військової служби речове майно, та порядку отримання зазначеної грошової компенсації.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо не виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, останній звернувся до суду з даним позовом.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закону № 2011).

Статтею 1 Закону № 2011 передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Згідно ч.1 статті 9-1 Закону № 2011 речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

При цьому, ч.7 статті 9 Закону №2011-ХІІ (у редакції, що діяла до 23 березня 2018 року) визначала, що військовослужбовцями, відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, зберігаються всі види забезпечення, передбачені статтями 9 і 9-1 цього Закону, гарантії та пільги, що надаються за рахунок коштів, призначених у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, Державної спеціальної служби транспорту. Перелік посад, які можуть бути заміщені військовослужбовцями у цих державних органах, підприємствах, установах, організаціях, затверджується Президентом України.

Крім того, за ч.10 статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань можуть бути відряджені до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі. Перелік посад, що заміщуються військовослужбовцями у таких державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних навчальних закладах, затверджується Президентом України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення окремих питань проходження громадянами військової служби» від 05 квітня 2018 року №2397-VIII ч.1 статті 9-1 Закону №2011-ХІІ було доповнити абзацами третім і четвертим такого змісту: «За військовослужбовцями, відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, зберігаються продовольче, речове та інші види забезпечення, передбачені цією статтею, гарантії та пільги, що надаються за рахунок коштів, призначених у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України».

Аналогічні норми містяться в Положенні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008.

Згідно п. 1 та абз. 1 п. 14 розд. ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232 офіцери набувають права на отримання речового майна за встановленими Нормами одночасно з присвоєнням їм першого офіцерського звання. Наступна видача предметів речового майна вказаним категоріям військовослужбовців проводиться після закінчення встановлених строків носіння раніше отриманих речей.

При цьому, військовослужбовці, відряджені до органів виконавчої влади та інших цивільних установ, забезпечуються речовим майном згідно з установленими Нормами за рахунок Міністерства оборони за місцем проходження військової служби до відрядження.

Також у п. 2 рохд. ІІ цієї ж Інструкції передбачено, що забезпечення речовим майном здійснюється Центром управління речового забезпечення (далі ЦУРЗ) через Об`єднані центри забезпечення (далі - ОЦЗ) та речові служби з`єднань і військових частин (далі - органи речової служби) за схемою: у Збройних Силах (крім Військово-Морських Сил Збройних Сил України): ЦУРЗ - ОЦЗ - з`єднання - військова частина - підрозділ - військовослужбовець; у Військово-Морських Силах Збройних Сил України (далі - ВМС): ЦУРЗ - ОЦЗ - берегова база - з`єднання - корабель (берегова частина) - підрозділ - військовослужбовець. ЦУРЗ керує органами речової служби Збройних Сил і має право давати їм вказівки, розпорядження і роз`яснення з питань речового забезпечення та порядку застосування встановлених норм.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, з аналізу наведених правових норм вбачається, що питання щодо забезпечення речовим забезпеченням військовослужбовців, відряджених на час проходження військової служби до цивільних підприємств, установ, організацій, зокрема до ДП «Украерорух», покладено на Міністерство оборони України, а не на цивільну установу.

Між тим, як на час вирішення питання про відрядження ОСОБА_1 до ДП «Украерорух», так і до моменту звільнення з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 не було забезпечено відповідним речовим майном.

На виконання статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок № 178).

Пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно п. 4 розд. ІІІ Інструкції №232 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Відповідно до Положення про Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 10 серпня 2016 року №419, Центр визначений як орган військового управління, що в мирний та воєнний час призначений для всебічного та безперервного матеріально-технічного забезпечення роботи та життєдіяльності структурних підрозділів Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України. Зокрема, відповідно до покладених на нього завдань і наданих повноважень Центр: проводить виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно військовослужбовцям структурних підрозділів Міністерства оборони та Генерального штабу.

Згідно змісту абз.1,3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З вищенаведеного вбачається, що військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби. Зазначені гарантії реалізуються відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, в тому числі, командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

Таким чином, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в п. 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що у п. 4 Порядку №178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Наведений висновок суду щодо застосування норм права узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №803/756/17, від 23 серпня 2019 року у справі №2040/7697/18, від 11 вересня 2019 року у справі №825/1104/17.

Жодного спростування викладених судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні аргументів з посиланнями та норми права відповідачами в апеляційних скаргах не наведено.

Таким чином, нормами чинного законодавства України не передбачено, що військовослужбовець втрачає набуте ним право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у зв`язку зі звільненням зі служби.

Слід зазначити, що з огляду на наведені норми станом на момент виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 у відповідачів виник обов`язок щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 61 573,31 грн. Проте, ані в ході розгляду даної справи в суді першої інстанції, ані в апеляційних скаргах відповідачі не надали жодних доказів виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане ним речове майно у вказаному розмірі або забезпечення позивача речовим майном у зазначеному розмірі вартості до та/або на час відрядження до ДП «Украерорух».

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Міноборони допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у не вирішенні питання щодо нарахування та виплати під час звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас, грошової компенсації вартості за неотримане ним речове майно, шляхом прийняття відповідного наказу, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню.

Твердження Міноборони про те, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог в цій частині не відповідають дійсності, оскільки в позовній заяві з уточненнями, поданій позивачем на виконання вимог ухвали суду про залишення її без руху, а саме в п.3 прохальної частини міститься вимога про визнання бездіяльності Міністерства оборони України щодо не зазначення у наказі про звільнення ОСОБА_1 суми грошової компенсації за неотримане речове майно та неповного забезпечення речовим забезпеченням (невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно) ОСОБА_1 на день звільнення протиправною.

При цьому, ефективним способом захисту порушених прав позивача в даному випадку буде визнання протиправним рішення Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 17 травня 2018 року про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно з мотивів, що наведені у листі Центру від 22 травня 2018 року №292/2485, та про зобов`язання Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 61 573,31 грн.

Посилання Центру на те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки порушенню позивачем шестимісячного строку звернення до суду також не відповідає дійсності, оскільки в рішенні по суті судом зазначено, що шестимісячний строк позовної давності ОСОБА_1 не пропущено, оскільки про порушення своїх прав він дізнався 30 травня 2018 року після отримання листа Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу ЗС України від 22 травня 2018 року №292/2485 про відмову у виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно, а до суду звернувся 22 листопада 2018 року.

Колегія суддів не оцінює оскаржуване рішення в цій частині, оскільки дана обставина не була визначена підставою апеляційного оскарження.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення «Москаль проти Польщі»).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Стаття 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Міністерства оборони України, Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних сил України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 30 червня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку