Справа № 640/8714/20
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 року м. Київ № 640/8714/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами

за позовом Громадянина Туреччини ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

Прийняв до уваги наступне :

Громадянин Туреччини ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Державної міграційної служби України в якому просить :

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №56-20 від 04.03.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 .

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Вказано , що справа буде розглядатись одноособово суддею Арсірієм Р.О. в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, за твердженням останнього, у нього є об`єктивні побоювання, що у разі повернення до країни походження йому буде загрожувати небезпека в країні походження та порушення його прав та інтересів, відповідно до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив.

Як вбачається з матеріалів справи, за твердженням позивача він є громадянином ОСОБА_2 Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - м. Баликесір, Туречинна, за національністю - турок, сповідує іслам, освіта вища, одружений, на утриманні має неповнолітнього сина, військовозобов`язаний.

З 30.08.1996 по 2006 рік був військовослужбовцем у Силах спеціального призначення (тур. ОКК, далі - ССП) Збройних сил Туреччини, на підтвердження чого надав копії сертифікатів про закінчення різних спеціалізованих курсів при Командуванні ССГІ та копію документа Управління Генерального штабу Командування ССП про участь у пошуково-рятувальній операції Збройних сил спеціального призначення Йорданії та Збройних сил спецпризначення Туреччини 09-16.09.2004.

У 2007 вироком військового трибуналу м. Анкари позивача визнано винним у розкритті державної таємниці та винесено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 27 місяців з позбавленням права продовжувати військову службу у Збройних силах Туреччини.

Після фактично відбутого терміну ув`язнення, зі слів позивача, він разом з іншим громадянином Туреччини розпочав власний бізнес у сфері торгівлі - експорт та імпорт продуктів харчування (овочів та фруктів) з метою продажу.

З країни громадянської належності виїхав у 2015 році, як стверджує позивач, через вибухи в країні, здійснені Робітничою партією Курдистану (РКК), яка визнана терористичною організацією у Туреччині, Сполучених Штатах Америки та країнах Європейського Союзу. Син позивача на той час залишився навчатися у школі в м. Анкарі, проживаючи із матір`ю позивача.

З 2015 року, позивач проживав на території України на підставі посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 18.12.2015.

26.09.2019 позивач перебуваючи в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» звернувся за захистом в Україні. Вказав, що в інших країнах або регіонах України за захистом раніше не звертався. Причиною звернення за захистом в Україні у заяві позивач називає загрозу реальної небезпеки його життю та здоров`ю у разі повернення до країни походження через політичні мотиви та особисту невигідність керівництву країни, ураховуючи його військову діяльність у складі Збройних сил Туреччини.

Відповідно до повідомлення від 23.05.2018 р. № 76 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободи в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує честь, гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до стані 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи № 20І9КV0250 громадянина Турецької Республіки прізвище: ОСОБА_3 , ім`я: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі всебічного вивченим документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підсумовуючи висновок Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області встановлено, що є серйозні підстави вважати, що він вчинив злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких злочинів, згідно підпункту «b» пункту «F» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, абзацу третього частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, Державною міграційною служба України прийнято рішення від 04.03.2020 № 56-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 .

Повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області від 18.03.2020 № 97, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частинами першої статті 1 цього Закону, відсутні. Підстава: рішення Державної міграційної служби України від 04.03.2020 № 56-20.

Не погоджуючись із рішенням Державної міграційної служби України, представник позивача звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частин 1 та 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, що передбачено частиною 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Приписами частин 1 та 2 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин 11 та 12 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду, що визначено частиною 2 статі 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» №8043/04 від 27.04.2004, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що причиною, через яку останній не може повернутись в країну походження є реальна небезпека з політичних мотивів та особистої невигідності керівництву країни.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, основним мотивом звернення за захистом в Україні є уникнення кримінальної відповідальності на території Турецької Республіки, оскільки на даний момент вирішується питання щодо його екстрадиції відповідними органами Турецької Республіки.

Позивач стверджує, шо влада Туреччини таким чином намагається повернути його до країни походження. Будь-яку причетність до вбивства та зв`язок з терористичною організацією ІДІЛ заперечує.

За результатами перевірки позивача за обліками Генерального секретаріату Інтерполу та Європолу від 18.11.2019 встановлено, що він перебуває у міжнародному розшуку за «червоним циркуляром» Інтерполу за запитом Туреччини від 12.06.2019 на підставі ордеру на арешт від 14.05.2019 № 2019/3819 за обвинуваченнями у скоєнні злочинів, передбачених ст. 220/2 таст. 82/1-А Кримінального кодексу Туреччини (членство в злочинній організації та умисне вбивство відповідно). Термін давнини скоєння злочину не минув (строк для виконання рішення 18.12.2032).

Згідно з листом до ДМС України № 14/1/2-26445-19 від 18.12.2019, Генеральною прокуратурою України розглядається запит компетентного органу Туреччини про видачу позивача для притягнення до кримінальної відповідальності за умисне вбивство та участь у злочинній організації. З наданих Генеральною прокуратурою України матеріалів слідує, що вбивство заплановане та здійснене групою осіб, що входили до складу Командування ССП; створення та діяльність такого угрупування відповідно до ст. 220 КК Туреччини саме по собі є злочином, незалежно від скоєного злочину (вбивство людини). Відповідно до законодавства як Туреччини, так і України, вказане діяння (умисне вбивство) є тяжким кримінальним злочином (ст. 115 КК України).

Надані Генеральною прокуратурою України матеріали, які є складовою запиту Туреччини про видачу Позивача, є змістовними в частині деталей скоєння злочину та обґрунтування причетності Позивача, зокрема містять інформацію щодо злочину, способу вчинення злочину, доказів проти засудженого та процесуальних дій під час слідства.

Позивач заперечує свою причетність до вбивства 18.12.2002, пояснюючи це прагненням влади Туреччини повернути його до країни громадянської належності з метою «усунення від політичного життя Туреччини», як одного з військових, який «стояв на охороні засад світської держави». Як приклад позивач наводить долю його командира ОСОБА_5 , якого було засуджено у рамках справи «Ергенекон» (організація, що вважається терористичною в Туреччині) за обвинуваченнями у передачі секретних документів третім особам.

28.01.2020 під час співбесіди позивач повідомляє, що офіційною причиною його смерті у в`язниці, де він відбував покарання, є серцевий напад, однак Позивач вважає це неправдою інформацією і посилається на турецьке ЗМІ, де дійсно є така інформація: «За офіційною версією, ОСОБА_6 помер у результаті серцевого нападу. Співкамерник заявив, що йому стало погано після фізичних вправ. Однак, як зазначає «Todays Zaman», негайно з`явилися чутки про те, що його смерть була насильницькою: розвідника, нібито, вбили. аби не дозволити йому виступити у суді і дати свідчення. ОСОБА_7 повинен був вистудити із свідченнями 22 листопада (...]. Розслідування за справою «Ергенекон» почалося у червні 2007. Членів цієї організації, в числі яких ряд високопоставлених військових начальників і відомих громадських діячів, звинувачують в антиурядовому зговорі, зокрема проти провладної «Партії справедливості та розвитку», яку очолює нинішній прем 'єр-міністр ОСОБА_9». http://txt.newsru.co.il/inideast/13nov2011/kasiffi008.htm].

28.01.2020 під час співбесіди позивач повідомив, що ОСОБА_8 не був його безпосереднім командиром, зони товаришували; про свою причетність до організації «Ергенекон» позивач не повідомив. 15.10.2019 під час співбесіди Позивач додатково зазначив, що ніколи не обвинувачувався у причетності до державного перевороту, а також організації «FETO».

Таким чином, як вбачається з матеріалів особової справи, випадок із ОСОБА_8 недоречно порівнювати із ситуацією позивача, оскільки не прослідковується взаємозв`язок в обставинах їх справ.

Крім того, твердження позивача про прагнення влади Туреччини повернути позивача із вищезазначеною метою не виглядає правдоподібним з огляду на безперешкодне ведення позивачем офіційно зареєстрованого бізнесу в країні громадянської належності у сфері торгівлі продуктами харчування (експорт овочів та фруктів з метою продажу) впродовж тривалого часу (після закінчення терміну відбуття покарання до 2014 року).

28.01.2020 під час співбесіди позивач зазначив, що перед перемовинами із клієнтами, представники правоохоронних органів відмовляли останніх від співпраці, із ним. Також позивач повідомив, що під час припинення діяльності і здачі щодо цього документів відповідним державним органам не було жодних проблем.

Тобто, впродовж проживання позивача на території Туреччини після відбуття покарання за вироком Військового трибуналу м. Анкари він не мав проблем із державними органами, які, в свою чергу, мали можливість зацікавитися особою Позивача у зв`язку з його діяльністю (веденням бізнесу).

Поряд з цим, в матеріалах справи міститься також інформація надана Генеральною прокуратурою України про те, що у 2015 році позивач був взятий під варту у зв`язку з виявленням у нього вибухових речовин під час перевезення з Туреччини до Сирії з метою передачі терористичній організації ДАІШ (ІДІЛ), через, що порушено кримінальну справу проти нього.

Поряд з цим, позивач є одним із засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦИТРУС ЛТД» (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch) в Україні, зареєстрованого у 2013 році, основна сфера діяльності якою - оптова торгівля овочами і фруктами, про що повідомлено позивачем у ході співбесіди від 15.10.2019 та що відомо з матеріалів особової справи. Однак серед інших видів діяльності вказаної організації: «Код КВЕД 30.40 Виробництво військових транспортних засобів; Код КВЕД 25.40 Виробництво зброї та боєприпасів; Код КВЕД 45.11 Торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами; Код КВЕД 46.14 Діяльність посередників у торгівлі машинами, промисловим устаткованням, суднами та літаками; Код КВЕД 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; Код КВЕД 77.39 Надання в оренду інших машин, устатковання та товарів. н. в. і. у.; Код КВЕД 79.90 Надання інших послуг бронювання та пов`язана з цим діяльність; Код КВЕД 80.20 Обслуговування систем безпеки.

Позивач заперечує свою причетність до будь-яких незаконних дій, які йому інкримінуються судовими органами Туреччини. Він також стверджує, що всі свідчення проти нього у кримінальній справі за обвинуваченнями в умисному вбивстві та членстві у незаконній організації - сфабриковані.

Поряд з цим, окрім усного заперечення своєї провини у скоєнні тяжкого злочину та наданих інформаційних матеріалів з відкритих джерел позивач не надав доказів чи переконливих аргументів, які би дозволили зробити висновок про те, що всі обвинувачення проти нього є несправедливими, політично мотивованими і такими, що базуються на фальшивих свідченнях, отриманих незаконним шляхом.

Більше того, позивач не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування через етнічну приналежність, зокрема не надано доказів переслідування та/або насильства ні стосовно позивача ні його рідних.

Відтак, позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення. При цьому, зазначена у позовній заяві інформація (щодо можливих причин визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) носить загальний характер і не має реального підґрунтя про небезпеку для позивача стати жертвою переслідувань чи утисків на батьківщині.

За таких обставин суд вважає, що оскаржуване позивачем рішення є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до частини 2 статті 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд доходить висновку про необґрунтованість доводів позивача, а тому в задоволенні позовних вимог відмовляє.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 77, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

В И Р І Ш И В:

У позові Громадянина Туреччини ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Громадян Туреччини ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп - НОМЕР_2 )

Державна міграційна служба України (вул.Володимирська, 9, Київ, 01001, )

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.О. Арсірій