Справа № 160/6819/20
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2020 року Справа № 160/6819/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Горбалінського В.В.
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРО КАОЛІН" до Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Юрія Олександровича, в якій позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати Постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області від 02.09.2019 року ВП № 59927817 про стягнення з боржника основної винагороди;
- визнати протиправною та скасувати Постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області від 02.09.2019 року ВП № 59927817 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження;
- визнати протиправною та скасувати Постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області від 18.12.2019 року ВП № 59927817 про поновлення виконавчого провадження.
В обґрунтування позову зазначено, що жодної кореспонденції (листа, постанови, повідомлення тощо) від відповідача не отримував. Позивач вважає оскаржувані постанови протиправними, оскільки в оскаржуваних постановах про стягнення з боржника основної винагороди та стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, відповідачем помилково обраховані суми до стягнення, які значно завищено, що неминуче призведе до додаткових витрат Позивача, всупереч нормам чинного законодавства.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання.
01.07.2020 року відповідач надав до суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що постанова про стягнення з боржника основної винагороди та постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження винесені приватним виконавцем у належному розмірі та з дотриманням вимог чинного законодавства.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Відповідачем також надано до суду заяву про розгляд справи без його участі.
Представник третьої особи у судове засідання також не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Згідно ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Встановити спосіб реалізації предмету застави шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною в 60 142 757 грн. 33 коп. (шістдесят мільйонів сто сорок дві тисячі сімсот п`ятдесят сім грн. 33 коп.).
Відповідно до матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.12.2019 року по справі №904/7809/17 замінено сторону виконавчого провадження №59927817 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2018 року по справі №904/7809/17 стягувача - Акціонерне товариство "Укрсоцбанк" на його правонаступника - Акціонерне товариство "Альфа-Банк".
Судом встановлено, що відповідачем під час відкриття виконавчого провадження, 02.09.2019 року винесена постанова про стягнення з боржника основної винагороди, відповідно до якої зазначено, що керуючись ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та п. 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, встановити розмір основної винагороди приватного виконавця за виконавчим провадженням №59927817, буде стягнуто з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми після реалізації майна.
Також, як встановлено судом, 02.09.2019 року приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження.
У зазначеній постанові вказано, що відповідно до наказу Міністерства Юстиції України від 29.09.2019 року № 2830/а «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження» необхідно стягнути з боржника плату пов`язану з користування автоматизованої системою виконавчого провадження - 69,00 грн, та витрати на відправлення поштової кореспонденції -200.00 грн., а всього стягнути 269,00 грн., як мінімальні витрати виконавчого провадження.
Проте, позивач, вважаючи постанови приватного виконавиця про стягнення з боржника основної винагороди та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження протиправними, звернувся до суду з цим позовом. Окрім цього, позивачем також заявлено у своєму позові про незаконність та протиправність постанови про поновлення виконавчого провадження.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області від 02.09.2019 року ВП № 59927817 про стягнення з боржника основної винагороди, суд зазначає про таке.
Частиною першою статті 42 Закону № 1404-VIII передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Відповідно до частини третьої статті 45 Закону № 1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Згідно з частиною першою статті 31 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1403-VIII) визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закон № 1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частина 5 статті 31 Закон № 1403-VIII передбачає, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Згідно з частиною 6 статті 31 Закон № 1403-VIII Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.
Відповідно до частини сьомої статті 31 Закон № 1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 «Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця» (далі - Порядок № 643).
Відповідно до пункту 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Таким чином, вказаними нормами чинного законодавства чітко передбачено не лише пропорційну залежність виплати суми основної винагороди приватного виконавця, визначеної як відсоток суми стягнутої суми, але й обов`язок приватного виконавця винесення постанови про стягнення такої суми основної винагороди одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
Як встановлено під час розгляду справи, постановою від 02.09.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Юрія Олександровича відкрито виконавче провадження №59927817.
Одночасно з відкриттям виконавчого провадження, 02.09.2019 року приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми після реалізації майна.
З урахуванням наведеного суд приймає до уваги позицію відповідача, що оскаржувану постанову про стягнення з боржника основної винагороди прийнято у відповідності до норм та порядку, що визначений чинним законодавством України.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області від 02.09.2019 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, суд зазначає про таке.
Відповідно до статті 42 Закону № 1404 кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу). Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
При цьому, суд окремо зазначає, що виходячи з системного аналізу Наказу № 2830/5, суд звертає увагу на те, що ні цей наказ, ні Закон № 1404-VIII не покладає на приватного виконавця обов`язок документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.
Отже, судом встановлено, що витрати виконавчого провадження заявлені відповідачем правомірні, натомість, позивачем не надано суду доказів добровільного виконання судового рішення до моменту звернення стягувача до відповідача.
Відтак, суд зазначає, що витрати виконавчого провадження це фактично понесені виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на пересилку поштової кореспонденції; друк документів, тощо). Такі витрати компенсуються за рахунок боржника, безвідносно до того чи виконано рішення боржником у добровільному порядку.
Таким чином, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що дії приватного виконавця щодо винесення оскаржуваної постанови від 02.09.2011 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження є незаконними, оскільки означену постанову винесено у порядок та спосіб визначений законом.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця про поновлення виконавчого провадження, суд звертає увагу на наступне.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Статтею 287 КАС України визначено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця. За приписами ч. 1 цієї статті учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р. (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом) передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно з ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р. рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
В той же час, рішення виконавця щодо виконання судового рішення, в тому числі і постанови про поновлення виконавчого провадження, можуть бути оскаржені до суду, який видав виконавчий документ.
Як видно з матеріалів справи, виконавче провадження № 59927817 відкрито на підставі наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/7809/17 виданого 02.10.2018 року.
При цьому, суд звертає увагу, що позивач значиться у наказі боржником.
Згідно з ч.1 ст.339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до ч.1 ст.340 ГПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Отже, з наведеного вбачається, що у спірних правовідносинах оскарження позивачем рішення державного виконавця при виконанні рішення суду, ухваленого за правилами ГПК України, повинно здійснюватися шляхом подання скарги до суду, який видав виконавчий документ, за правилами Господарського процесуального кодексу.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки предметом оскарження є рішення та дії приватного виконавця у виконавчому провадженні з примусового виконання судового рішення, прийнятого в порядку господарського судочинства, а позивач є стороною (боржником) у межах такого виконавчого провадження.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Згідно з ч.1 ст.239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
Частиною 2 статті 239 КАС України встановлено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.
З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, суд доходить висновку щодо наявності підстав для закриття провадження у частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області від 18.12.2019 року ВП № 59927817 про поновлення виконавчого провадження.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позову понесені ним судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду, не відшкодовуються.
Керуючись статтями 238, 239, 241-246, 271, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, проте, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Суддя В.В. Горбалінський