Справа № 120/1866/20-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2020-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 липня 2020 р. Справа № 120/1866/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

У Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі відповідач, ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області). У позовній заяві позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 19.03.2020 № 2-7570/15-20-сг про відмову в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою;

- зобов`язати відповідача надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що в червні 2019 звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянку для ведення садівництва сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Наказом відповідача від 23.07.2019 № 2-12367/15-19-сг відмовлено у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою.

Не погоджуючись із вказаним наказом позивач оскаржив його до адміністративного суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2020 по справі № 120/4222/19 наказ про відмову скасовано та зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання з правової оцінки суду.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2020 по справі № 120/4222/19 відповідачем 19.03.2020 прийнято наказ № 2-7570/15-20-сг про відмову в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, із цільовим призначенням для індивідуального садівництва (код цільового призначення 01.05), у зв`язку із тим, що у клопотанні не зазначено вид документації, дозвіл на розроблення якої просить надати позивач.

Позивач вважає наказ протиправним, оскільки відповідачем в процесі його прийняття не враховано висновків рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2020 по справі № 120/4222/19 та порушено ст. 118 Земельного кодексу України, якою передбачено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення документації, а тому з метою захисту своїх прав звернувся із цим адміністративним позовом до суду.

Ухвалою від 06.05.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін в порядку, встановленому ст. 262 КАС України. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено 15-ти денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 КАС України.

Також ухвалою від 06.05.2020 витребувано за ініціативою суду у відповідача належним чином засвідчені копії клопотання Кузьміна Д.С. із додатками до нього та прийняте щодо клопотання рішення у формі наказу від 19.03.2020 № 2-7570/15-20-сг.

26.05.2020 ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи із того, що у клопотанні, як цього вимагає ст. 25 Закону України «Про землеустрій», не зазначено вид документації із землеустрою. Також відповідач звернув увагу на недопустимість задоволення позову в частині його зобов`язання прийняти чітко визначене рішення, оскільки за таких умов матиме місце втручання у дискреційні повноваження органу державної влади.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

11.06.2019 позивач звернувся до відповідача із клопотанням, зареєстрованим в ГУ Держгеокадастру під номером К-11655/0/94-19 від 19.06.2019, про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована поруч із земельною ділянкою за кадастровим номером :01:004:0012 (для ідентифікації її місця розташування), яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с.28)

До вказаного клопотання додано графічні матеріали земельної ділянки із позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки (а.с.29).

За наслідком розгляду клопотання, наказом відповідача від 23.07.2019 № 2-12367/15-19-сг відмовлено у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою. Відмова мотивована тим, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадянам у межах норм, визначених Земельним кодексом України, проводиться один раз по кожному виду використання.

Також підставою відмови зазначено те, що в клопотанні позивача не вказано вид документації, що передбачено ст. 25 Закону України «Про землеустрій».

Не погодившись із наказом від 23.07.2019 № 2-12367/15-19-сг про відмову у задоволенні клопотання, ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2020 у справі № 120/4222/19-а адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 23.07.2019 № 2-12367/15-19-СГ про відмову в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою ОСОБА_1 . Зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,12 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні. В решті позовних вимог відмовлено.

Приймаючи зазначене рішення у справі № 120/4222/19-а, суд дійшов висновку про неправомірність двох застосованих у наказі підстав для відмови у наданні позивачу бажаного дозволу.

Щодо першої підстави судом зазначено, що звернення особи з кількома клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою не суперечить ч.4 ст.116 ЗК України. Таких обмежень не встановлено і іншими нормами.

Щодо другої підстави (не зазначення позивачем у клопотанні на який саме вид документації він просить надати дозвіл згідно ст. 25 Закону України «Про землеустрій» та ст. 118 Земельного кодексу), то суд проаналізувавши норми ст. 79-1 та ст. 118 ЗК України, теж дійшов висновку про її незаконність. При цьому судом у рішенні вказано про таке: 1) формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок; 2) формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок; 3) встановлена ст. 118 ЗК України процедура поширюється як на земельні ділянки які на момент подання клопотання не є сформованими як об`єкти земельних правовідносин, так і на земельні ділянки, які в процесі набуття прав на них формуються шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тому, із урахуванням висновків рішення суду у справі № 120/4222/19-а, орган державної влади (відповідач у справі) повинен був взяти до уваги правовий режим бажаної для позивача земельної ділянки (врахувати чи вважається земельна ділянка сформованою чи несформованою), та у межах повноважень передбачених нормами ст. 118 ЗК України прийняти рішення про надання дозволу на розроблення одного із видів документації із землеустрою, які передбачені статтею 25 Закону України «Про землеустрій», ст.79-1, ст. 118 ЗК України, за умови відсутності інших, встановлених ст. 118 ЗК України, підстав для відмови у наданні дозволу.

Однак, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2020 по справі № 120/4222/19 відповідачем 19.03.2020 прийнято наказ № 2-7570/15-20-сг про відмову в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, із цільовим призначенням для індивідуального садівництва (код цільового призначення 01.05), у зв`язку із тим, що у клопотанні не зазначено вид документації, дозвіл на розроблення якої просить надати позивач.

Відтак, відповідачем повторно відмовлено позивачу у наданні бажаного дозволу із застосуванням однієї із двох підстав, що визнані протиправними рішенням суду від 24.02.2020 при розгляді справи № 120/4222/19.

Вважаючи наказ від 19.03.2020 № 2-7570/15-20-сг протиправним, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, позивач вдруге звернувся із адміністративним позовом до суду.

Адміністративний суд під час перевірки правомірності оскаржуваного наказу, яким відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, повинен надати правову оцінку тим обставинам, що зазначені безпосередньо у рішенні суб`єкта владних повноважень як підстави його прийняття (висновок узгоджується із усталеною практикою Верховного Суду, зокрема із правовою позицією, що викладена у постанові від 17.12.2018 справа № 509/4156/15-а).

Суд встановив, що наказ від 19.03.2020 № 2-7570/15-20-сг, який оскаржено у цій справі обґрунтовано із посиланням на не зазначення у клопотанні виду документації, згідно ст. 25 Закону України «Про землеустрій», дозвіл на розроблення якої просив надати позивач.

При оцінці правомірності оскаржуваного наказу судом враховується, що безспірним є той факт, що у клопотанні позивач просить надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою для одержання безоплатно у власність земельної ділянки, не зазначаючи конкретний вид такої документації (із урахуванням ст. 79-1 ЗК України та згідно ст. 25 Закону України «Про землеустрій»).

Однак, відмова у наданні позивачу бажаного для нього дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,12 га із використанням саме цієї підстави (не зазначення конкретного виду документації) є повторною.

Як зазначалося, Вінницький окружний адміністративний суд у прийнятому рішенні від 24.02.2020 по справі № 120/4222/19 вже надав оцінку аналогічній підставі для відмови у задоволенні клопотання позивача від 11.06.2019 та дійшов висновку про її неправомірність, зобов`язавши відповідача повторно розглянути клопотання з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.

При розгляді цієї справи суд не вбачає підстав для повторного дослідження та оцінки застосованої відповідачем підстави для відмови у наданні позивачу дозволу, оскільки за таких обставин "ревізія" судом першої інстанції висновків рішення суду, яке набрало законної сили суперечитиме правовій доктрині Res judicata (вирішена справа) яка є елементом принципу правової (юридичної) визначеності, що у свою чергу є одним із фундаментальних аспектів верховенства права.

Тому, суд акцентує увагу, що при прийнятті оскаржуваного у цій справі наказу від 19.03.2020 № 2-7570/15-20-сг, відповідач не врахував правової оцінки наданої судом у рішенні від 24.02.2020 (справа № 120/4222/19-а), яке набрало законної сили, а відтак обов`язкове до виконання.

Як зазначалося, у справі № 120/4222/19-а суд оцінив факт не зазначення позивачем у клопотанні виду документації дозвіл на розроблення якої він просить надати, та проаналізувавши норми ст. 79-1 та ст. 118 ЗК України, дійшов висновку про неправомірність відмови у наданні дозволу із цієї підстави. При цьому судом у рішенні вказано, що вид документації визначається в залежності від правового режиму земельної ділянки та способу її формування. Тому, відповідач повинен був взяти до уваги правовий режим бажаної для позивача земельної ділянки (врахувати чи вважається земельна ділянка сформованою чи несформованою), та у межах повноважень передбачених нормами ст. 118 ЗК України прийняти рішення про надання дозволу на розроблення одного із видів документації із землеустрою, що передбачені статтею 25 Закону України «Про землеустрій», ст.79-1, ст. 118 ЗК України.

Натомість відповідач повторно відмовив позивачу у наданні дозволу із аналогічної підстави чим порушив принцип обов`язковості судового рішення (ст. 129-1 Конституції України).

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Принцип обов`язковості судового рішення знаходить своє втілення і у нормах інших нормативно правових актів.

Так, згідно ч. 1-2 ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість судового рішення у адміністративних справах є однією із засад адміністративного судочинства (п. 5 ч. 3 ст. 2 КАС України).

Тому, оскаржуваний наказу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.03.2020 № 2-7570/15-20-сг є протиправним та підлягає скасуванню, адже приймаючи його відповідач не врахував рішенні суду від 24.02.2020 (справа № 120/4222/19-а), яке набрало законної сили та є обов`язкове до виконання, відтак позов у цій частині слід задовольнити.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти чітко визначене судом рішення яким надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, то суд розглядаючи її керується такими мотивами.

Згідно із ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У багатьох рішеннях Європейський суд зазначав, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі «Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини»).

В пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005).

Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції, Суд вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 6 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України», п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі», п. 158; рішення від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України», п. 29).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі.

За обставин які склалися у спірних правовідносинах, суд встановив, що відповідач вдруге відмовляє позивачу у задоволенні клопотання від 11.06.2019 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, у першому та другому випадку відповідач обирає одну і ту ж саму підставу для відмови у наданні бажаного для позивача дозволу, що ставить під сумнів добросовісність дій відповідача по відношенню до права позивача.

Як встановлено, саме собою визнання протиправним та скасування судом першого наказу про відмову з покладенням на відповідача обов`язку повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу не мало наслідком бажаного для позивача ефекту, а судовий захист виявлявся неповним.

Тому беручи до уваги повторюваний характер протиправної відмови, а також те, що позивач у кожному із двох випадків вимушений звертатися за захистом своїх прав до суду з одного й того ж питання, суд доходить висновку про необхідність врахування положень ст. 13 Конвенції з метою захисту прав позивачки, гарантованих ст. 6 Конвенції та зобов`язання відповідача прийняти рішення, яке б забезпечило повний захист порушених прав.

Крім того, враховується, що згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В силу вимог п.п. 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення: про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (ч. 4 ст. 245 КАС України).

При цьому, суд за встановлених у справі обставин вважає, що всі умови для прийняття рішення у формі наказу про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність виконані, оскільки згідно п. 3. ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень полягає в дослідженні усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в рішенні.

Висновок узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.comS.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Натомість у спорі між сторонами судом встановлено недотримання відповідачем принципу «належного урядування» в розумінні практики ЄСПЛ.

Так, проаналізувавши оскаржувані позивачем накази про відмову у наданні йому дозволу на розробку документації із землеустрою, суд встановив, що відповідачем у кожній із відмов застосовано одну і ту ж підставу.

Це вказує на відсутність інших перешкод для прийняття бажаного для позивача рішення, оскільки в протилежному випадку (за наявності інших законних підстав для відмови у наданні дозволу) відповідач повинен був навести їх повний та вичерпний перелік в оскаржуваному наказі, чим належно обґрунтувати прийняте рішення.

Тим самим відповідач створює для позивача ситуацію за якої він позбавлений можливості оперативного та ефективного судового захисту. Тому, скасування судом спірного Наказу та зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу може призвести до чергової неправомірної відмови у наданні бажаного для позивача дозволу.

Отже, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині шляхом зобов`язання відповідача прийняти рішення у формі наказу, яким надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Відповідачу слід врахувати, що вид документації із землеустрою ним повинен бути визначено у наказі самостійно із урахуванням вимог Закону України «Про землеустрій», та ст.ст. 79-1, 118 ЗК України.

Разом із цим, суд критично оцінює аргументи відповідача про дискреційний характер його повноважень із розгляду клопотання позивача та недопустимість судового втручання у такі повноваження. При оцінці вказаного аргументу, суд керується такими мотивами.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, надати дозвіл або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Тому в спірних правовідносинах єдиним правильним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача надати бажаний для ОСОБА_1 дозвіл. Така позиція повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, який у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Крім цього відповідачу слід врахувати, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії (прийняти рішення), а саме прийняття судом рішень за заявами ОСОБА_1 замість суб`єкта владних повноважень.

Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Перевіривши доводи учасників справи, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд доходить до висновку, що заявлений позов належить задовольнити повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, Законом України від 30.03.2020 № 540-IX, суд

ВИРІШИВ

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.03.2020 № 2-7570/15-20-сг «Про відмову в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області прийняти на підставі поданого ОСОБА_1 клопотання від 11.06.2019, рішення у формі наказу, яким надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована поруч із земельною ділянкою за кадастровим номером :01:004:0012 (для ідентифікації її місця розташування), яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 9 Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX, строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027, ).

Суддя Богоніс Михайло Богданович