Справа № 640/14323/20
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2020-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

03 липня 2020 року м. Київ № 640/14323/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Арсірій Р.О., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства юстиції України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати незаконними і скасувати запис Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування запису Державного реєстру речових прав про право власності ОСОБА_1 на машиномісце АДРЕСА_1 з реєстраційним № 00, який внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Наталією Миколаївною як державним реєстратором речових прав на підставі рішення № 46359663 від 08.04.2019. Зобов`язати Міністерство юстиції України поновити запис Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено згідно Єдиного державного реєстру судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/Review/62104781 у вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в 2007 році між ним та Дочірним підприємством «Міськінвестжитлобуд» було укладено договір відступлення права вимоги, посвідчений 22 січня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. Згідно з умовами цього договору відповідач як первісний кредитор відступив позивачу як новому кредитору повністю невиконані зобов`язання боржника - Акціонерного товариства холдингової компанії «Київміськбуд» (далі - АТ ХК «Київміськбуд»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - ПАТ «ХК «Київміськбуд»), що випливають з інвестиційного договору, укладеного 11 вересня 2006 року, стосовно передачі частини житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщенням соціально-побутового призначення та паркінгом на земельній ділянці, розташованій за адресою:АДРЕСА_1 (будівельна адреса). На виконання умов договору від 22 січня 2007 року позивач повністю сплатив на користь відповідача передбачену умовами договору суму. Листом від 17 вересня 2014 року відповідач повідомив позивача про те, що підприємство ДП «Міськінвестжитлобуд» прийняло рішення не визнавати майнові права ОСОБА_1 , які були передані йому згідно з договором від 22 січня 2007 року, оскільки посвідчення договору відбулося з порушенням процедури нотаріального посвідчення правочину, яке полягає в тому, що робоче місце нотаріуса, який посвідчив договір, зареєстроване у Шевченківському районі м. Києва, а відступлене право вимоги стосується об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим позивач, вважаючи свої права порушеними, просив суд визнати майнові права на частину житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщенням соціально-побутового призначення та паркінгом на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 ), а саме: 3-кімнатну квартиру № 19 , загальною площею 109,15 кв. м, на 5-му поверсі; 1-кімнатну квартиру № 21, загальною площею 57,90 кв. м, на 5-му поверсі; 3-кімнатну квартиру № 25, загальною площею 109,15 кв. м, на 6-му поверсі; вбудовані нежитлові приміщення, загальною площею 893,37 кв. м; машиномісця в підземному паркінгу в кількості дев`яти машиномісць за нумерацією з 1 по 9 машиномісце включно.

Тобто є спір про майнові права, зокрема на на машиномісце № 1 у будинку за адресою АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 , Дочірним підприємством «Міськінвестжитлобуд», Публічним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд».

Тобто, правовідносини, які виникли між сторонами, за своїм змістом носять цивільно-правовий характер, оскільки виникають із відносин, пов`язаних з приватно-правовими інтересами, вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а тому дана справа не є публічно-правовим спором і не підпадає під визначення адміністративної справи, наведеного у п. 1 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Виникнення спірних правовідносин зумовлено незгодою позивача з обмеженням його права власності на нерухоме майно. Тобто позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного (майнового) права позивача.

Ураховуючи те, що позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття позивачем права власності на спірне майно і можуть впливати на майнові права та інтереси інших осіб, суд, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, дійшов висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Тобто предметом спору у цій справі є визнання права власності на нерухоме майно (майнових прав), оскільки зазначені позовні вимоги приводять до вирішення питання про право власності на це нерухоме майно.

Отже, спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З наведеного можна зробити висновок про те, що правовідносини, що склалися між сторонами, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне.

Слід вказати, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчої-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується цивільного права і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 813/1362/16, 28 листопада 2018 року у справі № 825/642/18, 29 січня 2019 року у справі № 803/1589/17, від 29 травня 2019 року у справі № 826/9341/17 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.

Суд також враховує, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 807/137/18 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відступила від висновків, викладених у постановах від 04 квітня 2018 року у справах № 817/567/16 та № 826/9928/15, від 10 квітня 2018 року у справі № 808/8972/15, від 16 травня 2018 року у справі № 826/4460/17, від 23 травня 2018 року у справі № 815/4618/16, від 05 червня 2018 року у справі № 04/20728/14, від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16, від 13 червня 2018 року у справах № 820/2675/17 та 803/1125/17 щодо належності до юрисдикції адміністративних судів спорів за позовами осіб, які не були заявниками вчинення реєстраційних дій, до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, даний спір підлягає розгляду місцевим загальним судом у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Враховуючи викладене, позивачу слід відмовити у відкритті провадження.

Керуючись ст. ст. 4,170, 171 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі №640/14323/20.

2. Роз`яснити ОСОБА_1 , що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

3. Копію ухвали разом з матеріалами позовної заяви надіслати ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя Р.О. Арсірій