Справа № 620/128/20
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/128/20 Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів: Мєзєнцева Є. І., Файдюка В. В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року

у справі №620/128/20 (розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И Л А :
У січні 2020 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення з посади техніка аналізу радіовипромінювань за 2019 рік; та визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення з посади техніка аналізу радіовипромінювань за 2019 рік; та стягнути з військової частини 74891,25 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.04.2019 по 27.11.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при звільнені з військової служби йому не було виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік. Він звертався до в/ч НОМЕР_1 з відповідним рапортом про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, якій був зареєстрований належним чином відповідно до Інструкції з діловодства у Збройних Силах України затвердженої Наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 № 124. Крім того, до даного рапорту булі надані документи в підтвердження хвороби онкологією батька позивача, ОСОБА_2 , а саме, довідка Чернігівського онкодиспансеру. Проте питання виплати йому матеріальної допомоги не було вирішено та така допомога не виплачена. Крім того, що виплата належних йому при звільнені сум, а саме індексації грошового забезпечення, як учаснику бойових дій, була здійснена 27.11.2019, а тому відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, то застосуванню до такого роду спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог в цілому.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням позивачем (надалі апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Відповідач зазначає, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою і може здійснюватися на підставі наказу командира військової частини в межах кошторисних призначень на виплату грошового забезпечення за наявності фінансового ресурсу, після забезпечення особового складу обов`язковими виплатами: посадовим окладом, окладом за військове звання, доплатою за вислугу років та іншими.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315, статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга апелянта, підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції, скасуванню в частині з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді техніка відділення аналізу радіовипромінювань в період з 23.09.2011 року по 18.04.2019 рік.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 16.04.2019 року №9-РС позивача звільнено у запас за п. 2 п.п. б (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час) ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Позивачем 16.04.2019 року подано рапорт, в п. 4 якого він клопотав про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, проте, така допомога позивачу виплачена не була.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що після звільнення, позивач звертався до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по листопад 2018 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 травня 2019 року по справі №620/733/19, яке набрало законної сили 31 липня 2019 року, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.11.2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.11.2018 року. В решті позову відмовлено.

Військовою частиною НОМЕР_1 за рішенням суду було проведено виплату позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період, що не спростовує позивач у своєму позові (справа №620/733/19).

Отримані на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2019 року по справі №620/733/19 кошти були перераховані на картковий рахунок позивача, про що свідчить платіжне доручення від 26.11.2019 року №1329.

Також на розгляді в суді першої інстанції перебувала справа №620/3250/19 за адміністративним позовом позивача до військової частини НОМЕР_1 , де ним заявлена позовна вимога щодо ненарахування та не виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік (апеляційну скаргу повернуто), яка набрала законної сили.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року по справі №620/3250/19, яке набрало законної сили 17 лютого 2020 року, позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.04.2019 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.04.2019 року.

Позивач вважає, що оскільки остаточний розрахунок при звільненні з ним був здійснений 27.11.2019 року, то відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, то застосуванню до такого роду спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом свого порушеного права.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 та відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог щодо відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, з огляду на наступне.

В частині позовних вимог щодо визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення з посади техніка аналізу радіовипромінювань за 2019 рік та зобов`язання вчинити дії, колегія суддів зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право, серед іншого, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 1 розділу ХХIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (надалі - Порядок), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Пунктом 7 розділу ХХIV Порядку визначено, що розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Згідно пункту 1 розділу ХХIV Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Відповідно до пункту 7 наказу Міністерства оборони України від 15.02.2018 року №65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами.

Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород).

Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу, після розгляду заяв військовослужбовців.

У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.

Інші одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, разом з цим, зазначає, що відповідач зобов`язаний за наявності визначених умов виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд у випадку виконання військовослужбовцем для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дії.

Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №824/166/15-а, звернуто увагу на те, що держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

Так, Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), у рішенні по справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 р. зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Бурдов проти Росії» №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Будченко проти України» від 24.04.2014 р., вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).

Отже, як пояснив Європейський Суд з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

Однак, як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, підставою для відмови позивачу у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань стало те, що позивачем не зазначено причини, відповідно до яких позивач клопоче про виплату матеріальної допомоги за 2019 рік.

Колегія суддів звертає увагу, що в Протоколі від 18.07.2019 року відповідачем відмовлено у виплаті матеріальної допомоги не з підстав не зазначення позивачем причин для звернення за матеріальною допомогою, а з підстав відсутності коштів.

При цьому, колегія суддів враховує і те, що відповідач не надав будь-яких доказів відсутності чи обмеження видатків (фінансування) для виплати позивачу спірної матеріальної допомоги.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів дійшла висновку про протиправність дій військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, який виконав для її отримання всі залежні від нього дії, а підстави для відмови викладені у Протоколі від 18.07.2019 року, у зв`язку з відсутністю фінансування є необґрунтованим.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Встановивши у ході розгляду справи протиправність оскаржуваного рішення відповідача щодо невиплати позивачу спірної допомоги, колегія суддів вважає, що належним та цілком ефективним способом захисту прав позивача, є зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача щодо нарахування та виплати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.

В частині щодо відмови у визнанні протиправною бездіяльності щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні та стягнути з військової частини 74891,25 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.04.2019 по 27.11.2019 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів звертає увагу, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільненні; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Колегія суддів звертає увагу, що до «належних звільненому працівникові сум» відноситься заборгованість із заробітної плати, компенсація коштів за невикористану відпустку та інші кошти, права та обов`язки щодо яких виникли у працівника та роботодавця під час існування трудових відносин.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, позивач звертався до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по листопад 2018 рік.

Військовою частиною НОМЕР_1 за рішенням суду було проведено виплату позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період, що не спростовує позивач у своєму позові (справа №620/733/19).

Отримані на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2019 у справі №620/733/19 кошти були перераховані на картковий рахунок позивача, про що свідчить платіжне доручення від 26.11.2019 №1329.

Враховуючи викладене, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо обов`язку відповідача виплатити компенсацію втрати частини доходів, підстави для застосування до спірних відносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 18.04.2019 року по справі № 524/8024/16-а, від 04.12.2019 року по справі № 825/742/16, яка є обов`язковою для врахування в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю суттю не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання, а є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.04.2019 р. по 27.11.2019 р. в сумі 74891,25 грн, не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія зазначає, що доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог частково.

Керуючись статтями 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.

В цій частині прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути пункт 4 ОСОБА_3 від 16 квітня 2019 року та прийняти відповідне рішення.

В іншій частині Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Г.В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

В. В. Файдюк