Справа № 520/6428/2020
Суддя: Білова О.В.
Дата ухвалення: 2020-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
06 липня 2020 р. Верховному Суду
(в порядку ст. 290 КАС України)
- визнання дій Харківської митниці ДФС в частині звільнення позивача на підставі Наказу № 34-с від 16.04.2020 з посади начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії з 16.04.2020 незаконними;
- поновлення позивача на посаді начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Харківської митниці ДФС;
- стягнення з Харківської митниці ДФС суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 16.04.2020 по дату поновлення на посаді.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він був звільнений з Харківської митниці ДФС у зв`язку з проведенням її реорганізації шляхом приєднання до Сумської митниці ДФС та утворенням Слобожанської митниці Держмитслужби. Наказ відповідача про його звільнення прийнятий, зокрема, на підставі п.4 ч. 1 ст. 83, п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Позивач зазначає, що він був позбавлений всіх гарантій при звільненні (переважне право на залишення на роботі, пропонування іншої рівнозначної посади, отримання згоди профспілкового органу тощо); його особисті якості, стаж та досвід роботи, характеристика, наявність на його утриманні 4-х неповнолітніх дітей жодним чином не враховувалися при звільненні. Позбавлення державних службовців вказаних гарантій відбулося в результаті внесення змін до Закону України «Про державну службу» та КЗпП України, законами України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» № 117-IX від 19.09.2019, «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-IX.
Відповідач з позовними вимогами не погодився та надав відзив на адміністративний позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулося на підставі норм Закону України «Про державну службу» та КЗпП України, які після внесення до них змін вже не містять обов`язку застосування до позивача гарантій при звільненні, а пропонування державному службовцю іншої посади в новоствореному органі після реорганізації є правом суб`єкта призначення.
Отже, спір виник з приводу застосування до державних службовців положень п.4 ч. 1 ст. 83, п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України в редакції після внесення змін законами України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» № 117-IX від 19.09.2019, Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи від 14.01.2020 №440-IX у разі реорганізації відповідного державного органу та правомірності автоматичного звільнення осіб, які працюють в такому органі, та припинення їх державної служби виключно за фактом запровадженої реорганізації. Крім того, в сенсі зміненого правового регулювання підстав та порядку припинення державної служби у разі реорганізації органу, позбавлення державних службовців низки гарантій реалізації їх права на працю, потребує оцінки суду припис ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» щодо права суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).
В провадженні Харківського окружного адміністративного суду та інших судів станом на 06 липня 2020 року знаходяться типові справи, що мають ознаки даної справи: позивачі - фізичні особи громадяни, котрі були звільнені з підрозділів митниць ДФС у зв`язку з реорганізацією таких підрозділів на підставі п.4 ч. 1 ст. 83, п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги, зокрема: 520/6025/2020, 520/6941/2020, 520/6116/2020, 520/6196/2020, 520/6026/2020, 520/6222/2020, 520/6114/2020, 520/6210/2020, 520/6087/2020, 520/6028/2020, 520/6088/2020, 380/3644/20, 380/3752/20, 380/3444/20, 380/3422/20, 380/4010/20, 380/4214/20, 380/3595/20, 380/3368/20, 380/3436/20, 380/3347/20, 380/4357/20, 380/3645/20, 380/3594/20, 380/3445/20, 380/3302/20, 380/3269/20, 380/3764/20, 480/1933/20, 480/2011/20, 480/1910/20.
Громадянами у цих справах заявлені аналогічні за правовою суттю (хоча і по різному текстуально сформульовані) вимоги - про визнання протиправними наказів про їх звільнення та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Правова оцінка правомірності оспорюваного звільнення по справі № 520/6428/2020 є дуже важливою для формування судової практики по даній категорії спорів, оскільки має значення для всіх категорій державних службовців у разі запровадження заходів з реорганізації органів, в яких працюють відповідні особи.
Згідно з ч. 1 ст. 290 КАС України якщо у провадженні одного або декількох адміністративних судів перебувають типові адміністративні справи, кількість яких визначає доцільність ухвалення зразкового рішення, суд, який розглядає одну чи більше таких справ, може звернутися до Верховного Суду з поданням про розгляд однієї з них Верховним Судом як судом першої інстанції.
З огляду на викладене, суд вбачає підстави для застосування процедури згідно з ч. 1 ст. 290 КАС України.
Крім того, на обґрунтування підстав для звернення з цим поданням суддя вважає за необхідне зазначити про таке.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, адміністративно-процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частина 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського Суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом.
Європейський Суд з прав людини у пункті 47 рішення «Корецький проти України» від 03.04.2008 зауважив, що Закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/200 невизначеність, нечіткість правової норми призводить до її неоднакового розуміння та тлумачення, що в практичній площині призводить до різного застосування. Така неврегульованість чи відсутність визначеності в діяльності органів державної влади щодо особи, зокрема, забезпечення, додержання чи реалізації прав і свобод людини і громадянина, може мати негативні наслідки і призвести до сваволі. Визначеність правового регулювання має на меті запобігти будь-якому її прояву щодо особи.
Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема, у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 р. (ст. 14,26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 14), Протоколі №12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 1), ратифікованих Україною та у Загальній декларації прав людини 1948 р. (ст. 1, 2, 7).
Відповідно до частини 1 статті 1 Протоколу № 16 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 2 жовтня 2013 року, який ратифіковано Україною із заявою Законом № 2156-VIII від 05.10.2017 Вищі судові установи Високої Договірної Сторони, як визначено відповідно до статті 10, можуть звертатися до Суду щодо надання консультативних висновків з принципових питань, які стосуються тлумачення або застосування прав і свобод, визначених Конвенцією або протоколами до неї.
Також стаття 1 Протоколу № 16 визначає обставини, за яких національні Вищі судові установи можуть звертатися до ЄСПЛ. По-перше, справа повинна перебувати у провадженні національної Вищої судової установи, що звернулася з клопотанням отримати консультативний висновок. По-друге, національна Вища судова установа повинна зазначити причини свого запиту і надати інформацію щодо відповідних юридичних та фактичних обставин справи, яка перебуває у провадженні.
Отже, Верховний Суд має повноваження на звернення до Європейського суду з прав людини із запитами про надання консультативних висновків стосовно принципових питань, пов`язаних із тлумаченням або застосуванням прав і свобод, встановлених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та протоколами до неї, в тому разі, якщо національні суди мають сумніви в правильності тлумачення відповідних норм.
Оскільки звернення до Європейського суду з прав людини із запитом про надання консультативного висновку є повноваженням виключно Верховного Суду по справам, які перебувають у нього в провадженні, вирішення даного питання можливе саме у випадку прийняття до провадження даної справи Верховним Судом.
З урахуванням наведеного вище, доцільність розгляду зазначеної справи Верховним Судом як зразкової справи полягає в тому, що вищевказана категорія справ виникла у зв`язку з запровадженими змінами в правовому регулюванні підстав та порядку припинення державної служби та у зв`язку з невизначеністю законом критеріїв, за якими особі може бути запропоновано без проходження конкурсу місце в новоствореному органі.
Отже, вирішення зазначеної справи має велике значення для всіх осіб, які є державними службовцями або планують вступити на державну службу, з огляду на вказані вище обставини.
З огляду на зазначене, враховуючи, що частиною 1 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Верховний Суд визначений як найвищий суд у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законодавством, розгляд даної справи як зразкової створить підґрунтя для належного захисту прав позивачів та, як наслідок, для підвищення довіри до судової гілки влади.
Керуючись ст. 290 КАС України,
1. Відкрити провадження у зразковій справі № 520/6428/2020 та постановити рішення відповідно до ст. 290 КАС України.
- матеріали адміністративної справи № 520/6428/2020, всього на _____ арк.;
- копії ухвал та позовних заяв по типових адміністративних справах, всього на ____ арк.
Суддя Білова О.В.