Справа № 640/7698/20
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2020-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2020 року м. Київ № 640/7698/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Скочок Т.О., суддів: Кармазіна О.А., Катющенка В.П., при секретарі судового засідання Новик В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1

до: Кабінету Міністрів України,

третя особа: Адміністрація Державної прикордонної служби України

про: визнання протиправним та нечинним абзацу 3 підпункту 1 пункту 22

Порядку, затвердженого Постановою від 17.07.2019 №815

за участі представників:

від позивача - Тарасенко О.В.,

від відповідача - Пуленець А.С.,

від третьої особи - Коротушак А.І . ,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) з позовом до Кабінету Міністрів України (ідентифікаційний код юридичної особи відсутній, адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2), в якому просить: визнати протиправним та нечинним абзац 3 підпункту 1 пункту 22 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019 №815 «Про затвердження Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.04.2020 відкрито загальне позовне провадження в даній адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

Цією ж ухвалою суду судом залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Адміністрацію Державної прикордонної служби України (ідентифікаційний код 00034039), оскільки прийняте судом рішення у даній справі може безпосередньо вплинути на обов`язки Державної прикордонної служби України, як державного органу, на який Постановою від 17.07.2019 №815 покладено функцію здійснювати пропуск осіб на тимчасово окуповану територію.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.05.2020 оголошено про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (протокольна).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач є громадянином України, що має зареєстроване місце проживання на тимчасово окупованій території. Так, позивач зазначив, що 08.01.2020 він намагався потрапити додому, однак представники Державної прикордонної служби України відмовили йому у виїзді, мотивуючи це тим, що у базі Державної прикордонної служби України присутні відомості про заборону виїзду за межі України. В подальшому, позивач виявив, що в органах охорони державного кордону виконується ухвала Совєтського районного суду міста Макіївки Донецької області від 06.03.2013 у цивільній справі №6/269/31/2013, якою суд, за поданням державного виконавця, тимчасово обмежив позивача у праві виїзду за межі України, з огляду на що йому було відмовлено у в`їзді на тимчасово окуповану територію на підставі пункту 22 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №815 від 17.07.2019.

На думку позивача, дана Постанова Уряду, в оскаржуваній частині, протиправно обмежує його права на пересування територією України та позбавляє його можливості спілкуватися та піклуватися про свою матір, користуватися житлом, руйнують його соціальні та сімейні зв`язки. Так, на думку позивача, відповідач, приймаючи своє рішення, в оскаржуваній його частині, порушив статтю 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Також, на думку позивача, відповідачем порушено статтю 2 Протоколу 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтю 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Позивач звертає увагу суду на те, що для осіб, які не виконали зобов`язання за судовим рішенням, законодавством встановлено обмеження для виїзду виключно за кордон, а не в межах України. Лінія розмежування не є державним кордоном.

Кабінетом Міністрів України було подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що вважає доводи позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом, оскільки Верховною Радою України з метою визначення особливостей державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях було прийнято Закон «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», відповідно до частини 3 статті 12 якого порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України. Так, з метою ефективного виконання судового рішення, оскаржуваною постановою, зокрема пунктом 22, встановлено обмеження для категорії осіб, яка ухиляється від добровільного виконання таких рішень. Відповідач наголосив, що законодавча вимога щодо обмежень в`їзду та виїзду особи при наявності рішення суду є об`єктивною необхідністю запровадження державою заходів тимчасового прикордонного контролю, передбачених чинним законодавством. При цьому, обмеження прав, що встановлені цим Порядком, не зачіпають саму їх сутність, а правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Таким чином, вказані положення пов`язані з обмеженням у пересуванні у зв`язку з запровадженням тимчасового прикордонного контролю згідно обмежень, визначених Порядком, який встановлюється Урядом відповідно до статті 12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

Адміністрацією Державної прикордонної служби України було подано пояснення на позовну заяву, в яких вона просила суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог, оскільки згідно з пунктом 6 статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на Держприкордонслужбу покладено обов`язок щодо здійснення прикордонного контролю і пропуску в установленому порядку осіб у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду-виїзду. В силу пункту 4 статті 20 цього Закону Держприкордонслужбі надано право не пропускати через державний кордон України на тимчасово окуповану території або виїзду з неї осіб яким Держприкордонслужбою, зокрема, за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України. При цьому, згідно з статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком встановлених законом. Так, в Україні діє Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", в силу частини першої статті 12 якого свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема, на тимчасово окупованих територіях.

У судових засіданнях представник позивача підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представники відповідача та третьої особи заперечували проти задоволення позову в повному обсязі та просили суд відмовити у позові, посилаючись на обставини, викладені ними у відзиві та поясненнях.

Заслухавши пояснення учасників справи, надані у судових засіданнях, розглянувши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії паспорта, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Совєтського районного суду міста Макіївки Донецької області від 06.03.2013 у справі №6/269/31/2013 було задоволено подання державного виконавця Совєтського відділу ДВС Макіївського управління юстиції щодо тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон.

За результатами розгляду адвокатського звернення в інтересах громадянина України ОСОБА_1 №1925/50 від 21.02.2020 Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України своїм листом №0.184-2939/0/18-20 вих. від 27.02.2020 проінформував, що в органах охорони державного кордону Державної прикордоної служби України виконується копія ухвали Совєтського районного суду м.Макіївки Донецької області від 06.03.2013 у цивільній справі №6/269/31/2013, якою суд, за поданням державного виконавця Совєтського ВДВС Макіївського МУЮ, тимчасово обмежив у праві виїзду за межі України боржника громадянина України ОСОБА_1 , до виконання зобов`язань, згідно виконавчого листа №2/0546/1175, виданого Совєтським районним судом м.Макіївки від 10.08.2012, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» заборгованості у розмірі 3 974, 99 грн.та судові витрати.

Донецький прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України листом від 04.03.2020 №14-2195 на адвокатський запит від 21.02.2020 №1925/49 додатково проінформував, що ОСОБА_1 відмовлено у пропуску під час в`їзду на тимчасово окуповану територію, у зв`язку із наявністю в базах даних Держприкордонслужби доручення уповноваженого державного органу (ухвала Совєтського районного суду м. Макіївки від 06.03.2013 по справі 6/269/31/2013) про заборону виїзду з України, у відповідності до пункту 22 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019 №815.

На думку позивача, дана Постанова Уряду, в оскаржуваній частині, протиправно обмежує його права на пересування територією України, з огляду на що він просить суд визнати протиправним та нечинним абзац 3 підпункту 1 пункту 22 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019 №815 «Про затвердження Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій».

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території (пункт 1). Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною (пункт 2). На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункт 3). Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві (пункт 4).

Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Отже, зазначені вище положення передбачають можливість запровадження обмежень вільного пересування на території держави виключно законами, якщо це є необхідним в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, а також встановлення законами певних обмежень.

Обґрунтовуючи свою позовну заяву, позивач наголошував на порушенні відповідачем міжнародного права, зокрема, статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статті 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

В контексті з наведеним, суд вважає за доцільне зазначити, що Постановою Верховної Ради України від 21.05.2015 № 462-VIII схвалено Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" щодо відступу від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

5 червня 2015 року Постійне представництво України в Раді Європи передало до Генерального секретаря Ради Європи note verbale (вербальна нота) з текстом вищенаведеної заяви та її переклад.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV (далі по тексту - Закон України № 1382-IV).

Стаття 2 Закону України № 1382-IV передбачає, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Відповідно до статті 12 Закону України № 1382-IV свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема, у прикордоннній смузі та на тимчасово окупованих територіях. Свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом.

Верховною Радою України прийнято Закон «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 № 2268-VIII (далі по тексту - Закон України № 2268-VIII).

У преамбулі Закону України № 2268-VIII визначено, що Верховна Рада України, зокрема, підтверджуючи Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав і основоположних свобод", схвалену Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII, враховуючи те, що особливості правового режиму на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

Частиною 1 статті 2 Закону України № 2268-VIII визначено, що правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

В свою чергу, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII (далі по тексту - Закон України № 1207-VII) було внесено зміни до Закону України «Про Державну прикордонну службу України».

Так, з урахуванням внесених вищенаведеним Законом змін, пункт 4 частини 1 статті 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», якою визначено права Державної прикордонної служби, передбачено, що органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право: шляхом опитування осіб з`ясовувати підстави перетинання державного кордону України, в`їзду на тимчасово окуповану територію або виїзду з неї, не пропускати через державний кордон України, на тимчасово окуповану територію або з неї осіб без дійсних документів на право перетинання кордону або для в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, осіб, які надали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України; робити в документах зазначених осіб відповідні відмітки"

Частиною 3 статті 12 Закону України № 2268-VIII передбачено, що порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким порядком є Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій (далі по тексту - Порядок), що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019 № 815. Цей Порядок визначає процедуру в`їзду/виїзду осіб і транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, і переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях (далі - тимчасово окуповані території) та з таких територій. Дія цього Порядку поширюється на всіх фізичних та юридичних осіб, які здійснюють такий в`їзд/виїзд і переміщення товарів через контрольні пункти в`їзду/виїзду, контрольні пункти в`їзду/виїзду на залізниці (далі - контрольні пункти) (п.1, 2 Порядку).

Даний Порядок встановлює певні обмеження щодо в`їзду та виїзду на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганських областях.

Оскаржуваною позивачем нормою, а саме, абзацом 3 підпункту 1 пункту 22 цього Порядку передбачено, що уповноважені службові особи Держприкордонслужби під час в`їзду на тимчасово окуповані території відмовляють у пропуску осіб, зокрема, з підстав наявності у базах даних Держприкордонслужби інформації про заборону особі виїзду з України.

Проаналізувавши оскаржуване позивачем положення, у сукупності з усіма вищенаведеними нормами законодавства, суд дійшов висновку, що абзац 3 підпункту 1 пункту 22 цього Порядку не містить додаткових обмежень у порівнянні зі статтею 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», а отже твердження позивача про те, що застосовані до нього обмеження не передбачено законом, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Інші доводи позивача не спростовують вищезазначених висновків суду та не доводять протилежне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами ч. 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п.30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку, що відповідач, при прийнятті оскаржуваної норми діяв у межах та у спосіб, визначений Конституцією та законами України, а отже, підстави для визнання його рішення в оскаржуваній частині протиправним та його скасування у суду відсутні, як і відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.О. Скочок

Судді: О.А. Кармазін

В.П. Катющенко