Справа № 201/3786/20
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2020-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

06 липня 2020 року Справа № 201/3786/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О., -
12.06.2020 р. вищевказану справу розподілено судді Жуковій Є.О.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
На підставі заяви про призначення пенсії від 03.05.2017 р., поданої до Лівобережного об`єднаного управління ПФУ в м. Дніпропетровську, ОСОБА_1 призначено пенсію за законом «Про державну службу» за віком.
02.04.2018 р. позивач звернувся до Лівобережного відділу обслуговування громадян (сервісний центр) із заявою про внесення до бази даних особливості «працюю».
Після звільнення з державної служби 18.11.2019 р., заявою від 19.11.2019 р. позивач звернувся до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Самарський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) про перерахунок пенсії.
В лютому 2020 р., позивачу виплачено пенсію в розмірі 3 686,11 грн., що майже вдвічі менше ніж позивач отримував на місяць, до лютого 2020.
Звернувшись до відділу з питань перерахунків пенсій №3 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області, позивач отримав копію листа відповідача від 23.03.2020 р. №3704-425О/К-03/8-0400/20, про відсутність права на пенсію за ЗУ «Про державну службу», у зв`язку з тим, що при перегляді пенсійної справи встановлено, що до стажу держслужби безпідставно враховано період роботи у Самарському райкомі ЛКСМ України м. Дніпропетровська з 24.02.1981 по 31.07.1983.
При цьому в повідомленні від 24.02.2020 р. №862/04-6/06 відділу з питань виплати пенсій №4 управління з питань виплати пенсій Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області, вказано, що у позивача утворилася переплата за період з 03.05.2017 р. по 29.02.2020 р. в розмірі 78 978,10 грн., у зв`язку з відсутністю права на пенсію за віком за ЗУ «Про державну службу».
Позивач зазначає, що крім періоду роботи у Самарському райкомі ЛКСМ України м. Дніпропетровська з 24.02.1981 р. по 31.07.1983 р., до заяви позивача про призначення пенсії від 03.05.2017 р., додано військовий квиток від 03,07.1984, в якому вказано період служби у збройних силах СРСР з 15.05.1974 р. по 06.05.1976 р., що також зараховується до стажу державної служби.
Позивач зазначає, що листом від 23.03.2020 р. №3704-4250/К-03/8-0400/20 відповідач повідомив, що з 1 травня 2016 р. набрав чинності ЗУ "Про державну службу" і пенсія державного службовця у відповідності до ст.37 ЗУ «Про державну службу» №3723-XII від 16.12.1993 р., призначається особам, зокрема, які на день набрання чинності Закону №899-VIII займають посади державної служби та мають не менше як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначений статтею 25 Закону №723-XI та актами Кабінету Міністрів України, а у позивача таке право відсутнє.
Позивач не погоджується з такими діями відповідача, та зазначає, що період проходження військової служби в Радянській армії з 15.05.1974 по 06.05.1976, зараховується до стажу державної служби.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 р. було відкрито провадження у справі №201/3786/20, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
01.07.2020 року повноваженим представником відповідача подано до суду відзив, в якому останній проти пред`явлених позовних вимог заперечував, та зазначив наступне.
Право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
01 травня 2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року (далі - Закон № 889), у якому передбачені певні особливості пенсійного забезпечення державних службовців, зокрема, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-УІІІ визнано, що втратив чинність Закон України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 року (далі - Закон № 3723), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу, якими передбачено право державних службовців, за певних умов, на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.
Тобто, до 01.05.2016 року (дата набрання чинності Закону № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01.05.2016 року, відповідно до ст. 90 ЗУ «Про державну службу» №889 пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому, законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.
Так, відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889 державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 попереднього Закону "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Попереднього Закону у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889 для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статті 25 попереднього ЗУ "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Попереднього Закону в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889 передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст. 37 ЗУ № 3 723-XII передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, представник відповідача зазначає, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 ЗУ № 3723 після 01.05.2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону № 3723 і Прикінцевих та перехідних положень Закону №889, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області з 03.05.2017 р.
Позивач 19.11.2019 р. звернувся до відповідача (до сервісного центру) із заявою про перерахунок пенсії.
Листом від 23.03.2020 р. №3704-4250/К-03/8-0400/20 відповідач повідомив, що при перегляді пенсійної справи позивача було встановлено, що при визначенні права на пенсію відповідно до ЗУ «Про державну службу» до стажу держслужби безпідставно було враховано період роботи у Самарському райкомі ЛКСМ України м. Дніпропетровська з 24.02.1981 р. по 31.07.1983 р., що не передбачено чинним законодавством. Право на пенсію відповідно до ЗУ «Про державну службу» відсутнє.
Пенсійну справу позивача приведено до вимог чинного законодавства з 03.05.2017 р. та з цієї дати пенсію перераховано відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в зв`язку із чим переплата пенсії становить 78 978,10 грн.
Листом від 24.02.2020 р. №862/04-6106 ОСОБА_1 було повідомлено про виявлену переплату та перерахунок пенсії.
Розмір пенсії ОСОБА_1 після перерахунку склав 3 577,55 грн.
На підставі викладеного вище, повноважний представник відповідача, просить суд у задоволенні пред`явлених позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.
ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом останнього серії НОМЕР_1 , копія якого міститься в матеріалах справи.
В матеріалах справи міститься трудова книжка ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , в якій визначено трудовий шлях останнього.
В матеріалах справи міститься повідомлення про виникнення надміру виплачених сум пенсій від 14 лютого 2020 р. №862/04-6/06, в тексті якого зазначено наступне.
Переплата утворилась у зв`язку з відсутністю права на пенсію за віком за ЗУ "Про державну службу".
Відповідно до частини першої ст. 50 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" суми пенсій, виплачені надміру, внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно.
Судом встановлено, що 11.03.2020 р. позивач - ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою стосовно припинення виплати пенсії державного службовця відповідно до ЗУ «Про державну службу» та розрахунку і виплати в подальшому пенсії за віком відповідно до ЗУ «Про загальнооов`язкове державне пенсійне страхування».
23.03.2020 р. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було направлено на адресу ОСОБА_1 лист від 23.03.2020 р. №3704-4250/К-03/8-0400/20 лист, в тексті якого зазначено наступне.
З 1 травня 2016 р. набув чинності ЗУ "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VIII, яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до статті 37 ЗУ "Про державну службу" № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р.
Порядок призначення таких пенсій затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 р. № 622.
Пенсії відповідно до ЗУ № 889- VIII призначаються особам, зокрема які на день набрання чинності Законом № 889- VIII займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, вівднесених до відповідних категорій державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ від 16.12.1993 та актами Кабінету Міністрів України.
При перегляді пенсійної справи встановлено, що при визначенні права на пенсію відповідно до ЗУ "Про державну службу" до стажу держслужби безпідставно було враховано період роботи у Самарському райкомі ЛКСМ України м. Дніпропетровська з 24.02.1981 р. по 31.07.1983 р., що не передбачено чинним законодавством.
Право на пенсію відповідно до ЗУ "Про державну службу" відсутнє.
З питання перерахунку пенсії та добровільного відшкодування Вами переполученої суми Вас було повідомлено листом від 24.02.2020 № 862/04-6106.
Правовідносини сторін щодо визначення принципів, засад і механізмів функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел регулюються нормами Конституції України, ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", ЗЦ «Про державну службу», ЗУ «Про пенсійне забезпечення», ЗУ «По військовий обов`язок і військову службу», тощо.
Відповідно до ст.1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
Відповідно до ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.
Відповідно до ст.25 Конституції України, громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 01.01.2004 р. № 1058-15 цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Відповідно до ст.4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 01.01.2004 р. № 1058-15, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Відповідно до ст.5 наведеного вище закону визначається сфера дії Закону та зазначається, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
При цьому, виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Відповідно до ст.7 вказаного закону визначаються принципи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зокрема, такі, як: законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; обов`язковості страхування осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством, а також осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, фізичних осіб - підприємців; права на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування осіб, які відповідно до цього Закону не підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; заінтересованості кожної працездатної особи у власному матеріальному забезпеченні після виходу на пенсію; рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу); солідарності та субсидування в солідарній системі; фінансування видатків на виплату пенсій, надання соціальних послуг за рахунок страхових внесків, бюджетних коштів і коштів цільових фондів; спрямування частини страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування для здійснення оплати договорів страхування довічної пенсії і одноразової виплати залежно від розмірів накопичень застрахованої особи з урахуванням інвестиційного доходу; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом; гласності, прозорості та доступності діяльності Пенсійного фонду; обов`язковості фінансування за рахунок коштів Пенсійного фонду витрат, пов`язаних з виплатою пенсій та наданням соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом; цільового та ефективного використання коштів загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; відповідальності суб`єктів системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.
Визначено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закону №1058-IV) передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.
Відповідно до ст.37 ЗУ «Про державну службу», стосовно кожного державного службовця ведеться особова справа, складовою якої є особова картка встановленого зразка, в якій зазначаються: 1) прізвище, ім`я, по батькові; 2) дата і місце народження; 3) сімейний стан; 4) освіта і спеціальність; 5) результати конкурсу; 6) реквізити акта про призначення на посаду; 6-1) реквізити контракту про проходження державної служби (у разі укладення); 7) дата і місце (державний орган) складення Присяги державного службовця; 8) відомості про проходження державної служби в державному органі (посада, категорія посади та ранг державного службовця, відомості про професійне навчання, стажування, відрядження за кордон, переведення в цьому державному органі); 9) відомості про оцінювання результатів службової діяльності; 10) вид і строки надання відпустки; 11) інформація про заохочення; 12) інформація про дисциплінарні стягнення та їх зняття; 13) підстава звільнення з посади державної служби з посиланням на статтю, частину та пункт цього або іншого закону України.
Ведення особової справи державного службовця розпочинається одночасно з його вступом на державну службу.
Порядок ведення та зберігання особових справ державних службовців визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «По військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби
Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477 - IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Крім того, у тексті наведеного вище рішення, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, є цілком неприйнятним, оскільки користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь - якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
При цьому, суд зауважує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Здійснивши системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства України та надаючи оцінку доводам сторін, як викладених в заявленій позовній заяві та відзиві на неї, так і в поясненнях, наданих в судовому засіданні, суд зазначає наступне.
Право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, гарантоване ст. 46 Конституції України, є непорушним.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом відповідності до наведеної вище норми Основного закону.
Будь - які обмеження громадян у зазначеному праві забороняються, як забороняється і будь - яка дискримінація внутрішньо переміщених осіб, які користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони обрали місцем свого проживання іншу країну.
Рішеннями Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00); "Пічкур проти України" (заява №10441/06), які суди застосовують при розгляді справ як джерело права у відповідності до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477 - IV прямо встановлено, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання будь - де; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами та встановлено заборону для органів державної влади свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, а також визначено заборону для органів державної влади щодо посилання на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З огляду на викладене, а також зважаючи на ч.1 ст. 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про порушення відповідачем наведених вище норм Конституції України, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", допущені останнім при відмові в зарахуванні до стажу державної служби відповідні періоди, а саме: проходження служби в лавах збройних сил СРСР з 15.05.1974 р. по 06.05.1976 р.; перебування на посаді секретаря комсомольської організації Самарського райкому ЛКСМ України м.Дніпропетровська з 24.02.1981 р. по 31.07.1983 р., відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Суд зазначає, що позивач відповідає вимогам визначеним ч. 1 ст.2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки періоди проходження військової служби, а саме: проходження служби в лавах збройних сил СРСР з 15.05.1974 р. по 06.05.1976 р.; перебування на посаді секретаря комсомольської організації Самарського райкому ЛКСМ України м.Дніпропетровська з 24.02.1981 р. по 31.07.1983 р., підтверджуються відповідними записами внесеними до трудової книжки позивача - ОСОБА_1 , копія якої міститься в матеріалах справи.

При цьому, доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву від 01.07.2020 р., а саме, стосовно того, що листом від 23.03.2020 р. №3704-4250/К-03/8-0400/20 відповідач повідомив позивача, що при перегляді пенсійної справи позивача було встановлено, що при визначенні права на пенсію відповідно до ЗУ «Про державну службу» до стажу держслужби безпідставно було враховано період роботи у Самарському рійкомі ЛКСМ України м.Дніпропетровська з 24.02.1981 р. по 31.07.1983 р., що не передбачено чинним законодавством України, не знайшли свого правового підтвердження, оскільки саме 03.05.2017 р. пенсію позивачу - ОСОБА_1 уповноваженими особами ПФУ було перераховано у відповідності до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується відомостями пенсійної справи останнього, копія якої міститься в матеріалах справи, при цьому, будь-яких питань від УПФ стосовно зазначеного вище періоду роботи Самарському рійкомі ЛКСМ України м.Дніпропетровська з 24.02.1981 р. по 31.07.1983 р., як і періоду проходження військової служби позивача, а саме: проходження служби в лавах збройних сил СРСР з 15.05.1974 р. по 06.05.1976 р.; перебування на посаді секретаря комсомольської організації Самарського райкому ЛКСМ України м.Дніпропетровська з 24.02.1981 р. по 31.07.1983 р., станом на дату призначення пенсії не виникало.

Зазначена вище правова позиція суду, кореспондується правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі №498/337/17 (адміністративне провадження №К/9901/24306/18 в якій зазначено, що відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Таким чином, встановивши відповідно до ч.2 ст.2 КАС України факт протиправності рішення суб`єкта владних повноважень - відповідача від 23.02.2020 р. №3704-4250/К-03/8-0400/20 щодо припинення виплати пенсії державного службовця, відповідно до ЗУ «Про державну службу», та прийняття такого рішення: не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; без використання повноваження з метою, з якою це повноваження надано; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); небезсторонньо (упереджено); недобросовісно; нерозсудливо; без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); а також встановивши факт порушення законних прав та інтересів позивача - ОСОБА_1 , внаслідок прийняття протиправного рішення, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, та зарахування до стажу державної служби відповідні періоди, а саме: проходження служби в лавах збройних сил СРСР з 15.05.1974 р. по 06.05.1976 р.; перебування на посаді секретаря комсомольської організації Самарського райкому ЛКСМ України м.Дніпропетровська з 24.02.1981 р. по 31.07.1983 р., а як наслідок, здійснення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахування та виплати пенсії, саме з 11.03.2020 р., тобто з дати звернення позивача - ОСОБА_1 із звернення до останнього щодо припинення виплати пенсії, а не з 01.02.2020 р., як позивач зазначає в прохальній частині позовної заяви.

При цьому, з метою забезпечення ефективного судового захисту порушених прав позивача суд вважає за необхідне, вийти за межі позовних вимог та скасувати рішення відповідача, оформлене листом від 23.03.2020 р. № 3704-4250/К-03/8-0400/20.

Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, суд враховує, що спосіб захисту порушено права має бути реальним та ефективним. При цьому, за певних обставин, незважаючи на те, що вирішення питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного Фонду України, суд може ухвалити рішення, яким зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача.

В той же час, зобов`язання відповідача прийняти певне рішення на користь позивача може мати місце у випадку, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на свій розсуд.

У спірному випадку, відповідач провів аналіз наявності у позивача необхідного стажу для призначення пенсії, про що зазначено у спірному рішенні.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до квитанції від 21.04.2020 р. №1-2750 К за подання позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн., 80 коп.), який у повному розмірі зараховано до Державного бюджету України.

Враховуючи задоволення позовної заяви, суд приходить до висновку про наявність підстав для присудження здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а саме, судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн., 80 коп.).

Керуючись ст. ст. 242-244, 246, 250, 254, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровського області (вул. Набережна Перемоги, 26, м.Дніпро, 49094) про визнання дій щодо перерахунку пенсії з 01.02.2020 р. за віком протиправними, та зарахування до стажу державної служби відповідних періодів, а саме: проходження служби в лавах збройних сил СРСР в 15.05.1974 р. по 06.05.1976 р.; перебування на посаді секретаря комсомольської організації Самарського райкому ЛКСМ України м.Дніпропетровська з 24.02.1981 р. по 31.07.1983 р., - задовольнити частково.

Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлене листом від 23.03.2020 р. № 3704-4250/К-03/8-0400/20.

Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо перерахунку пенсії протиправними.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 11.03.2020 р. за віком відповідно до ЗУ «Про державну службу».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до стажу державної служби відповідні періоди, а саме: проходження служби в лавах збройних сили СРСР з 15.05.1974 р. по 06.05.1976 р.; перебування на посаді секретаря комсомольської організації Самарського райкому ЛКСМ України м.Дніпропетровська з 24.02.1981 р. по 31.07.1983 р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок грн., 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова