Справа № 340/3094/19
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2020-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 липня 2020 року м. Дніпросправа № 340/3094/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційні скарги ОСОБА_1 ,

Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року (головуючий суддя Черниш О.А.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками,

Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області

про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками (далі Відповідач-1), Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області (далі Відповідач-2), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками №415-к від 08.11.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області №53-к від 08.11.2019 року «Про звільнення та виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 »;

- поновити його на посаді заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області;

- стягнути з Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками на його користь 70 000 грн. у відшкодування моральної шкоди;

- рішення в частині поновлення його на попередній роботі звернути до негайного виконання.

В обґрунтування позову зазначено про те, що Позивач працював на посаді заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області. Наказом Держлікслужби №415-к від 08.11.2019 року та наказом Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області №53-к від 08.11.2019 року його звільнено з роботи з 11.11.2019 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури на підставі повідомлення про зміну істотних умов державної служби від 05.09.2019 року. Позивач стверджує про незаконність свого звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», посилаючись на те, що скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області не відбулося, а звільнення здійснене без погодження з Міністром охорони здоров`я України. Також, Позивач вказує, що Відповідачем-1 порушено порядок вивільнення, передбачений статтею 49-2 КЗпП України, оскільки його не було попереджено про наступне вивільнення та не було запропоновано іншу роботу в Державній службі з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області. Щодо наказу №53-к від 08.11.2019 року Позивач стверджує, що Відповідач-2 не мав право його видавати, оскільки начальник Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області не має повноважень звільняти своїх заступників. Позивач зазначив і про те, що звільнення відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що суперечить частині 3 статті 40 КЗпП України. З огляду на вищевикладене, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року по справі №340/3094/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками №415-к від 08.11.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області №53-к від 08.11.2019 року «Про звільнення та виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області з 12 листопада 2019 року.

Стягнуто з Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.11.2019 року по 13.03.2020 року у розмірі 79912,75 грн.

Стягнуто з Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками на користь ОСОБА_1 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками - відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у межах суми 20683,30 грн. звернуто до негайного виконання (т. 1, а.с. 199-205).

Позивач ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (т. 2, а.с. 2-7).

В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить:

- змінити рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі №340/3094/19, а саме: виключити з мотивувальної частини рішення суду: «Разом з тим, суд відхиляє, доводи Позивача про порушення частини 3 статті 40 КЗпП України, якою передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Судом установлено, що 08.11.2019 року на момент видання спірних наказів №415-к від 08.11.2019 року, №53-к від 08.11.2019 року Позивач не перебував на лікарняному чи у відпустці. (а.с. 91 - 93) За медичною допомогою та оформленням листка непрацездатності він звернувся 11.11.2019 року (а.с. 15), вже після того як йому було видано трудову книжку із внесеним у неї записом про звільнення.» та визнати у мотивувальній частині рішення суду порушення Державною службою України з лікарських засобів та контролю за наркотиками ч. 3 ст. 40 КЗпП України, а саме: звільнення Позивача у період його тимчасової непрацездатності.

- змінити рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі №340/3094/19 в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.11.2019 по 13.03.2020 та стягнути з Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області на користь Позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.11.2019 по 13.03.2020 у розмірі 96221,85 грн. (дев`яносто шість тисяч двісті двадцять одна грн. 85 коп.).

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином тих обставин, що відповідно до абз. 2 п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, визначено, що днем звільнення є останній робочий день, в даному випадку це 11.11.2019, при цьому, в цей же день (11.11.2019) Позивачу було видано листок тимчасової непрацездатності серії НОМЕР_1 , що, свідчить про порушення Відповідачем-1 частини 3 статті 40 КЗпП України при звільненні Позивача із займаної посади з 11.11.2019.

Крім того, Позивач вказав і про те, що якби Відповідачем-2 заробітна плата у 2019 році Позивачу нараховувалася у відповідності до вимог законодавства, то розмір середнього заробітку останнього склав би 1072,71 грн., тому розмір стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має становити 96221,85 грн., а не 79912,75 грн.

Відповідач-1 - Державна служба України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (т. 2, а.с. 8-13).

В апеляційній скарзі Відповідач-1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду по справі №340/3094/19 і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин п. 3 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про державну службу» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, а саме в редакції чинній на час повідомлення Позивача про зміну істотних умов державної служби 05.09.2019, що призвело до помилкового висновку суду першої інстанції про те, що Відповідач-1 мав повідомити Позивача не про зміну істотних умов служби, а повинен був попередити його про наступне вивільнення та припинення державної служби відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Крім того, Відповідач-1 мотивуючи апеляційну скаргу вказав про те, що під час повідомлення про зміну істотних умов державної служби ОСОБА_1 було запропоновано інші рівноцінні посади державної служби, а саме: посада заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області та посада заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Харківській області. При цьому Відповідач-1 відповідно до вимог Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» є суб`єктом призначення тільки керівників та заступників керівників територіальних органів за погодженням з Міністром охорони здоров`я, що, на думку останнього, свідчить про відсутність у Відповідача-1 повноважень пропонувати Позивачу інші посади саме в Державній службі з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області.

Поряд із зазначеним, Відповідач-1 вказав і про те, що фактично погодження звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області Міністром охорони здоров`я України відбулося 08.11.2019, про що було повідомлено Держлікслужбу в усному порядку.

Відповідач-2 - Державна служба з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, в якому просить суд:

- апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі №340/3094/19 - залишити без задоволення;

- апеляційну скаргу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі №340/3094/19 задовольнити (т. 2, а.с. 56-60).

В обґрунтування відзиву Відповідач-2 зазначив про те, що Кодексом законів про працю не допускається звільнення працівника саме в період його тимчасової непрацездатності, а в даному випадку ОСОБА_1 був звільнений 11.11.2019 і в цей останній робочий день він виконував свої трудові обов`язки та про свою тимчасову непрацездатність не повідомляв.

Крім того, Відповідач-2 в обґрунтування відзиву зазначив і про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що Порядком №100 не передбачене врахування в розрахунок середньої заробітної плати сум, які не були нараховані працівнику на час його звільнення або з приводу яких після звільнення працівника виник спір.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, в якому просить суд апеляційну скаргу Відповідача-1 відхилити, а рішення суду першої інстанції в частині, що Позивачем не оскаржується, залишити без змін (т. 2, а.с. 66-67, 74-75).

У відзиві Позивача на апеляційну скаргу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками зазначені доводи аналогічні доводам позовної заяви останнього.

Відповідач-1 подав відзив на апеляційну скаргу Позивача, в якому просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог апеляційної скарги у справі №340/3094/19 у повному обсязі.

У відзиві Відповідача-1 на апеляційну скаргу Позивача зазначені доводи аналогічні доводам апеляційної скарги останнього.

Разом із апеляційною скаргою ОСОБА_1 , також, заявив клопотання про зупинення провадження у справі №340/3094/19 до набрання законної сили судовим рішенням у адміністративній справі №340/114/20 (т. 2, а.с. 6).

В обґрунтування вказаного клопотання Позивач зазначив про те, що рішенням суду першої інстанції у справі №340/114/20 встановлено, що Відповідачем-2 при визначенні Позивачу посадового окладу на 2019 рік протиправно не застосовано коефіцієнт 2,75, що призвело до заниження посадового окладу останнього, що, у свою чергу, є підставою для збільшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню в межах цієї справи.

Позивач, який був належним чином сповіщений про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання 10 червня 2020 року не прибув та свого представника не направив, про причини неявки суд не сповістив.

Клопотань від учасників справи про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

За таких обставин, колегія суддів, з урахуванням думки представників Відповідача-1 та Відповідача-2, ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи, які не з`явились.

В судовому засіданні 10 червня 2020 року колегія суддів, з урахуванням думки представників Відповідача-1 та Відповідача-2, порадившись на місці ухвалила відмовити в задоволенні клопотання Позивача про зупинення провадження у справі №340/3094/19 до набрання законної сили судовим рішенням у адміністративній справі №340/114/20, з огляду на те, що обставини, встановлені судом у справі №340/114/20 не мають впливу на розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню в межах цієї справи, оскільки середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат, які були нараховані працівнику за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

25 травня 2020 року за вх. 27571/20 на адресу Третього апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про витребування доказів, в якому останній просить суд після 02.06.2020 р. витребувати у Третього апеляційного адміністративного суду копію постанови у справі №340/114/20 та долучити її до матеріалів справи №340/3094/19 (т. 2, а.с. 70).

В судовому засіданні 10 червня 2020 року колегія суддів, з урахуванням думки представників Відповідача-1 та Відповідача-2, порадившись на місці ухвалила відмовити в задоволенні клопотання Позивача про витребування доказів, з огляду на те, що станом на час розгляду даної справи відповідно до відомостей з Автоматизованої системи документообігу суду за результатами розгляду справи №340/114/20 судом апеляційної інстанції жодних рішень не прийнято.

В судовому засіданні 10 червня 2020 року представник Відповідача-1 вимоги апеляційної скарги Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками підтримав у повному обсязі, проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив.

Представник Відповідача-2 вимоги апеляційної скарги Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками підтримав у повному обсязі, проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив.

В судовому засіданні 10 червня 2020 року колегія суддів порадившись на місці ухвалила оголосити перерву у засіданні до 01.07.2020 об 11:20 год.

26 червня 2020 року на адресу Третього апеляційного адміністративного суду надійшли за вх. №34529/20 додаткові матеріали від Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області.

Відповідач-1 та Відповідач-2, які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання 01 липня 2020 року об 11:20 год. не прибули та своїх представників не направили, про причини неявки суд не сповістили.

Клопотань від учасників справи про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

За таких обставин, колегія суддів, з урахуванням думки Позивача, ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи, які не з`явились.

В судовому засіданні Позивач вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 підтримав, проти апеляційної скарги Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками заперечив.

Заслухавши пояснення Позивача, проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 08.09.2016 року працював на посаді заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, має четвертий ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби. (т. 1, а.с. 10)

Листом від 25.07.2019 за №5643-001.1/010.0/17-19 Державна служба України з лікарських засобів та контролю за наркотиками направила до Міністерства охорони здоров`я України на погодження, зокрема структуру Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, згідно з якою передбачено виведення зі структури Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області однієї посади заступника начальника служби з метою оптимізації керівного складу окремих її територіальних органів (т. 1, а.с. 65 66, 68).

Листом від 23.08.2019 за №11.4-01/39315/2-19 Міністерство охорони здоров`я України погодило без зауважень, у тому числі структуру Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області (т. 1, а.с. 69, 70).

Вказаною структурою у штаті Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області передбачено 12 штатних посад, з них державних службовців 9, проти 13 штатних посад (10 державних службовців), які були передбачені попередньою структурою, затвердженою у 2016 році. (т. 1, а.с. 179)

Головою Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками видано наказ №296-к від 05.09.2019 року «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області», яким з 05.09.2019 року введено в дію структуру Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області та затверджено її організаційну структуру (т. 1, а.с. 12, 14, 71-72). У новій організаційній структурі передбачено одну керівну посаду (начальник служби) проти двох (начальник служби та заступник начальника служби), які були передбачені попередньою структурою, затвердженою наказом Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками №132 від 08.09.2016 року (т. 1, а.с. 180).

На виконання наказу Голови Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками №296-к від 05.09.2019 року Начальником Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області складено штатний розпис Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області на 2019 рік, який 13.09.2019 року затверджено головою Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, та наказом №41-к від 13.09.2019 року введений в дію з 12.11.2019 року (т. 1, а.с. 181-182).

Головою Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками направлено ОСОБА_1 повідомлення №6711-001.1/010.0/17-19 від 05.09.2019 року, яким його згідно зі статтею 43 Закону України «Про державну службу» повідомлено про зміну істотних умов державної служби з 05.09.2019 року у зв`язку з введенням в дію структури та штатного розпису Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області та запропоновано йому посаду заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області або заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Харківській області (т. 1, а.с. 73). Це повідомлення вручено Позивачу 12.09.2019 року.

Листами №7803-001.1/010.0/17-19 від 22.10.2019 року та №8174-001.1/010.0/17-19 від 04.11.2019 року Відповідач-1 звернувся до Міністерства охорони здоров`я України з пропозицією погодити звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури (т. 1, а.с. 74 76, 173-180).»

08.11.2019 року Головою Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками видано наказ №415-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» Позивача звільнено з 11.11.2019 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури, з виплатою компенсації відповідно до чинного законодавства (т. 1, а.с. 67).

На виконання цього наказу начальником Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області видано наказ №53-к від 08.11.2019 року «Про звільнення та виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 » (т. 1, а.с. 86).

Запис про звільнення у трудову книжку Позивача внесено Відповідачем-2 11.11.2019 року (т. 1, а.с. 10 зв.бік). Того ж дня Позивач передав справи у зв`язку зі звільненням з посади та з ним проведено повний розрахунок (т. 1, а.с. 96).

12.11.2019 до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками надійшов лист №11.4-01/44951/2-19 від 08.11.2019 року, яким Міністр охорони здоров`я України погодила звільнення ОСОБА_1 з посади за умови дотримання вимог законодавства (т. 1, а.с. 77).

Правомірність прийняття Відповідачем-1 наказу №415-к від 08.11.2019 та прийняття Відповідачем-2 наказу №53-к від 08.11.2019 є предметом судового розгляду у даній справі.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Позивача протиправно звільнено з посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, і останнім днем його роботи був день 11.11.2019 року, тому він має бути поновлений на цій посаді з 12.11.2019 року з виплатою останньому середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 79912, 75 грн.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади державної служби, умови та порядок реалізації громадянами України права на державну службу визначені Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі Закон №889-VIII).

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону №889-VIII (в редакції чинній на момент повідомлення Позивача про зміну істотних умов державної служби) дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Закону №889-VIII (в редакції чинній на момент повідомлення Позивача про зміну істотних умов державної служби) підставами для зміни істотних умов державної служби є: 1) ліквідація або реорганізація державного органу; 2) зменшення фонду оплати праці державного органу; 3) скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Частиною 4 статті 43 Закону №889-VIII (в редакції чинній на момент повідомлення Позивача про зміну істотних умов державної служби) про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII (в редакції чинній на момент повідомлення Позивача про зміну істотних умов державної служби) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

З аналізу вищенаведеного випливає те, що, скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: 05 вересня 2019 року, було підставою для зміни істотних умов служби та підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

З матеріалів справи встановлено, що Відповідач-1 12 вересня 2019 року повідомив Позивача про зміну істотних умов державної служби у зв`язку із введенням в дію структури та штатного розпису Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, якими з 12 листопада 2019 року скорочується посада заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, яку обіймав ОСОБА_1 , та запропонував останньому посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області або заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Харківській області (т. 1, а.с. 73).

Таким чином, фактичною підставою для звільнення Позивача із займаної посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області було її скорочення, внаслідок введення в дію нової структури (введення в дію з 05.09.2019) та нового штатного розпису (введення в дію з 12.11.2019) Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області.

При цьому, відповідно до п. 16, п. 17 ч. 4 ст. 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VI (в редакції чинній на момент повідомлення Позивача про зміну істотних умов державної служби) до повноважень керівника центрального органу виконавчої влади віднесено у тому числі:

- призначення на посади за погодженням із відповідним міністром та головами відповідних місцевих державних адміністрацій, звільнення з посад керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади;

- призначення на посади за погодженням з міністром, звільнення з посад заступників керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади.

З аналізу зазначених положень випливає те, що Відповідач-1 не мав повноважень пропонувати Позивачу вакантні посади в Державній службі з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, які були нижчими за посади керівника та заступника керівника, що, у свою чергу свідчить про те, що посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області та заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Харківській області, які є рівнозначними посаді Мурзака С ОСОБА_2 , запропоновані Відповідачем-1 в межах його повноважень як суб`єкта призначення.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що з моменту повідомлення 12 вересня 2019 року Позивача про зміну істотних умов державної служби у зв`язку із введенням в дію структури та штатного розпису Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, якими з 12 листопада 2019 року скорочується посада заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, яку обіймав ОСОБА_1 , до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII було внесено зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 №117-IX, у тому числі до ст. 43 та ст. 87 закону №889-VIII.

Так, на момент прийняття Відповідачем-1 спірного наказу №415-к від 08.11.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення було: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

З аналізу вказаної статті Закону №889-VIII випливає те, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу.

Згідно з наказом Голови Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками №415-к від 08 листопада 2019 року ОСОБА_1 , заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, з 11 листопада 2019 року звільнено у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури, з виплатою компенсацій відповідно до чинного законодавства, на підставі повідомлення про зміну істотних умов державної служби від 05.09.2019 №6711-001.1/010.0/17-19 (т. 1, а.с. 11).

Відповідно до запису №22 в трудовій книжці Позивача БТ-ІІ №7788562, останнього 11 листопада 2019 року звільнено саме на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII, а саме: у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури (т. 1, а.с. 10 зворотній бік).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що при повідомленні 12 вересня 2019 року Позивача про зміну істотних умов державної служби у зв`язку із скороченням штату працівників Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області та запропонуванні Позивачу відповідних рівнозначних посад, Відповідач-1 діяв в межах повноважень та на підставі чинного, на момент такого повідомлення, законодавства.

Суд апеляційної інстанції, також, звертає увагу на те, що відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VI (в редакції чинній на момент звільнення Позивача з посади) Міністр погоджує призначення на посади та звільнення з посад керівників і заступників керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади.

Згідно з пп. 11 п. 11 Положення про Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2015 року №647 Голова Держлікслужби призначає на посаду за погодженням з Міністром охорони здоров`я та головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади за погодженням з Міністром керівників територіальних органів Держлікслужби, призначає на посаду та звільняє з посади за погодженням з Міністром охорони здоров`я заступників керівників територіальних органів Держлікслужби.

Зазначене свідчить про те, що звільненню Позивача з посади заступника керівника територіального органу Держлікслужби мало передувати відповідне погодження такого звільнення Головою Держлікслужби з Міністром охорони здоров`я України.

З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що Відповідач-1 звернувся до Міністерства охорони здоров`я України з пропозицією погодити звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури листами №7803-001.1/010.0/17-19 від 22.10.2019 року та №8174-001.1/010.0/17-19 від 04.11.2019 року (т. 1, а.с. 74-76, 173-180).

Листом №11.4-01/44951/2-19 від 08.11.2019 року Міністр охорони здоров`я України погодила звільнення ОСОБА_1 з посади за умови дотримання вимог законодавства (т. 1, а.с. 77).

Згідно з наказом Голови Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками №415-к від 08 листопада 2019 року ОСОБА_1 , заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, звільнено з 11 листопада 2019 року (т. 1, а.с. 11).

Вказані обставини свідчать про те, що, на момент прийняття спірного наказу №415-к від 08 листопада 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » Міністр охорони здоров`я України погодив таке звільнення.

Поряд із зазначеним, колегія суддів звертає увагу і на те, що відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як зазначалось вище, згідно з наказом Голови Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками №415-к від 08 листопада 2019 року ОСОБА_1 , заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, звільнено з посади з 11 листопада 2019 року (т. 1, а.с. 11).

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що з 11 листопада 2019 року по 21 листопада 2019 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі «Центральна міська лікарня м. Кіровограда», що підтверджується наявним в матеріалах справи листком непрацездатності серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 15).

Таким чином, Відповідач-1, приймаючи спірний наказ №415-к від 08 листопада 2019 року, порушив вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення Позивача з посади), фактично звільнивши ОСОБА_1 11 листопада 2019 року - в період його тимчасової непрацездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9, постанові Верховного Суду від 22.10.2019 року у справі №805/1219/17-а, постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №820/3647/17.

Щодо доводів Відповідача-2 про те, що листок непрацездатності виданий Позивачу 11.11.2019 року містить порушення Порядку заповнення листка непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 03.11.2004 №532, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Відповідачнем-2 не надано доказів того, що вказаний листок непрацездатності визнано таким, який видано на незаконних підставах.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що при прийнятті спірного наказу №415-к від 08 листопада 2019 року Відповідач-1 діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, що, у свою чергу, свідчить про протиправність такого наказу.

Щодо спірного наказу Начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області №53-к від 08.11.2019 року «Про звільнення та виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 » суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до п. 17 ч. 4 ст. 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VI до повноважень керівника центрального органу виконавчої влади віднесено у тому числі: призначення на посади за погодженням з міністром, звільнення з посад заступників керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади.

Згідно з п. 9 Положення про Державну службу з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області Начальник Служби може мати заступників, які є одночасно заступниками Головного державного інспектора з контролю якості лікарських засобів у Кіровоградській області, які призначаються на посади та звільняються з посад Головою Держлікслужби за погодженням з Міністерством охорони здоров`я України.

Відповідно до п. 10.12. Положення про Державну службу з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області Начальник Служби призначає на посади та звільняє з посад керівників структурних підрозділів, інших державних службовців та працівників Служби, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності (крім своїх заступників).

З аналізу вищенаведеного випливає те, що у начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області Панфілової Л.В. відсутні повноваження для прийняття наказу про звільнення та виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 №56-к від 08 листопада 2019 року, що свідчить про протиправність останнього.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Зважаючи на те, що Позивача протиправно звільнено з посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, і останнім днем його роботи був день 11.11.2019 року, тому він має бути поновлений на цій посаді з 12.11.2019 року.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок №100), який застосовується зокрема у випадках вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

За правилами пункту 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктами 5, 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідачем-2 до суду першої інстанції було надано довідку №92-01/05/05.12-20 від 13.03.2020 року про заробітну плату Позивача за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням, відповідно до якої розмір заробітку ОСОБА_1 у вересні 2019 року склав 13514, 68 грн., у жовтні 2019 року - 20330, 70 грн., усього 33845, 38 грн., середньоденна заробітна плата Позивача за вересень жовтень 2019 року, розрахована із кількості робочих днів за ці 2 місяці (36 днів), становить 940, 15 грн. (т. 1, а.с. 170)

Вимушений прогул Позивача у період з 12.11.2019 року по 13.03.2020 року складає 85 робочих днів, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 79912, 75 грн. (940, 15 грн. х 85 днів).

Суд першої інстанції правильно вказав про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням слід стягнути на користь Позивача з Відповідача-2 - Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, у штаті якої перебував Позивач та якою йому виплачувалася заробітна плата.

Доводи Позивача про те, що у 2019 році розмір його посадового окладу та заробітку було протиправно занижено через неправильне застосування коефіцієнту співвідношення до мінімального розміру посадового окладу, що встановлено рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.02.2020 року в адміністративній справі №340/114/20, тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.11.2019 по 13.03.2020 включно становить 96221,85 грн., суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на те, що Порядком №100 не передбачене врахування в розрахунок середньої заробітної плати сум, які не були нараховані працівникові на час його звільнення або з приводу яких після звільнення працівника виник спір.

Щодо вимоги Позивача про стягнення з Відповідача-1 моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За роз`ясненнями, наведеними у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що незаконне звільнення Позивача призвело до порушення звичного способу його життя та вимагає докладання додаткових зусиль для його організації. Внаслідок завданих моральних та душевних страждань погіршився стан здоров`я Позивача, що підтверджується наданими доказами про його лікування у період з 11.11.2019 року по 21.11.2019 року (т. 1, а.с. 15).

У спірних правовідносинах власником, уповноваженим на відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику порушенням його законних прав у сфері трудових відносин, у розумінні статті 237-1 КЗпП України є саме Державна служба України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, якою прийнято спірний наказ №415-к від 08.11.2019 року.

З урахуванням вимог розумності і справедливості, з огляду на глибину моральних страждань, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про доцільність стягнення з Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками на користь Позивача відшкодування заподіяної йому моральної шкоди в сумі 3000 гривень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно заявлених позовних вимог, частково задовольнивши адміністративний позов. Поряд із цим, викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки засновані на неправильному застосуванні норм матеріального права, що у відповідності до положень статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни судового рішення шляхом зміни його мотивувальної частини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 310, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року по справі №340/3094/19 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови Третього апеляційного адміністративного суду.

В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року по справі №340/3094/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 02 липня 2020 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов