Справа № 640/23550/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року м. Київ № 640/23550/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Офісу великих платників податків Державної податкової служби

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Есо-Автотехінкс"

про стягнення податкового боргу

представники позивача - Дубенко В. П. ;

сторін: відповідача - Спиридонов О.В.

(в судовому засіданні 17.06.2020, відповідно до ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення)),

ВСТАНОВИВ:

Офісом великих платників податків Державної податкової служби (адреса: 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-Г, ідентифікаційний код - 43141471) (далі - позивач або Офіс ВПП ДПС або Контролюючий орган) подано на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Есо-Автотехінкс" (адреса: 02222, м. Київ, вул. Миколи Закревського, 16, ідентифікаційний код - 30721457) (надалі - відповідач або ТОВ "Есо-Автотехінкс" або Товариство), у якому позивач просить суд стягнути кошти з рахунків Товариства з обмеженою відповідальністю "Есо-Автотехінкс" у банках, що обслуговують такого платника податків, податковий борг у сумі 1 758 921,79 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2019 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження в означеній адміністративній справі; постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; призначено справу до розгляду в підготовче судове засідання на 20.02.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.03.2020.

Призначеної дати розгляд справи відкладено на 04.06.2020.

У судовому засідання вказаного дня оголошено перерву до 17.06.2020.

У вказану дату в судовому засіданні представник позивача, за викладених у позові підстав, подану на розгляд судом позовну заяву підтримав у повному обсязі.

Мотивуючи позовні вимоги Контролюючий орган зазначає, що у Товариства обліковується заборгованість у зв`язку з несплатою грошових зобов`язань у сумі 1 758 921,79 грн.

Проти задоволення позову представник ТОВ "Есо-Автотехінкс", за обставин, що викладені у відзиві на позов, заперечив та просить суд відмовити у задоволенні позову. Зокрема акцентує недоведеність позову.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

За доводами Контролюючого органу станом на 10.09.2019 у Товариства обліковується заборгованість у зв`язку з несплатою грошових зобов`язань у сумі 1 758 921,79 грн., в тому числі:

- мито на товари, що ввозяться суб`єктами підприємницької діяльності - 1 465 767,96 грн., що складається з: поновленого в поточному році податкового повідомлення - рішення (форма (Р)) № по рішенню суду про підтвердження донарахування сум № 826/16760/18 від 05.06.2019 в сумі 897 066,90 грн.; поновлених в поточному році за минулий рік штрафних санкцій згідно податкового повідомлення - рішення (форма (Р)) № по рішенню суду про підтвердження донарахування сум № 826/16760/18 від 05.06.2019 в сумі 224 266,95 грн.; нарахованої пені (п.п. 129.1.1 ст. 129 ПКУ) за податковим повідомленням-рішенням (форма Р) № з 27.07.2018 на рішення суду про підтвердження донарахування сум № 826/16760/18 від 05.06.2019 в сумі 344 434,11 грн.;

- податок на додану вартість з ввезених на територію України товарів - 293 153,83 грн., що складається з: поновленого в поточному році податкового повідомлення - рішення (форма (Р)) № по рішенню суду про підтвердження донарахування сум № 826/16760/18 від 05.06.2019 в сумі 179 413,42 грн.; поновлених в поточному році за минулий рік штрафних санкцій за податковим повідомленням - рішенням (форма (Р)) № по рішенню суду про підтвердження донарахування сум № 826/16760/18 від 05.06.2019 в сумі 44 853,56 грн.; нарахованої пені (п.п. 129.1.1 ст. 129 ПКУ) згідно податкового повідомлення-рішення (форма Р) № з 27.07.2018 на рішенню суду про підтвердження донарахування сум № 826/16760/18 від 05.06.2019 в сумі 68 886,85 грн

Окремо Офіс ВПП ДПС звертає увагу на причини виникнення заборгованості у сумі 1 758 921,79 грн. в силу несплати грошових зобов`язань самостійно визначених Контролюючим органом у податкових повідомленнях-рішеннях від 06.06.2019 № 003981403 та № 003991403.

Проти викладених позивачем в позові тверджень відповідач заперечує та у відзиві відзначає, що судовим рішенням у справі № 826/16760/18, яке набрало законної сили, визнані протиправними та були скасовані податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків ДФС від 27.07.2018 за № та № .

Тому з урахуванням факту ненадання позивачем до позовної заяви доказів на підтвердження наявності обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, і незазначення в ній об`єктивних причин неможливості подання таких доказів, що у свою чергу унеможливлює в подальшому їх прийняття судом, позовні вимоги не можуть вважатися обґрунтованими і доведеними, а тому не підлягають задоволенню.

Додатково Товариство звертає увагу, що додані до позовної заяви податкові повідомлення-рішення від 06.06.2019 за № та № не стосуються предмету доказування і не є належними, допустимими і достатніми доказами у цій справі.

Вирішуючи спір по суті, суд відмічає таке.

За ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України від 02.12.10 № 2755-VI (із змінами та доповненнями) (скорочено по тексту - Кодекс або ПК України), він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до ст. 58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт:

невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації;

завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу;

заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов`язання та/або зменшення суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, або заниження чи завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов`язань платника податків; суму грошового зобов`язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення результатів господарської діяльності або від`ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов`язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про необхідність складення та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної/розрахунку коригування до неї або про необхідність виправлення помилок, допущених під час зазначення реквізитів податкової накладної, у випадках, передбачених цим Кодексом; попередження про наслідки несплати грошового зобов`язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій.

Таким чином у податковому повідомленні-рішенні зазначається підстава податкового зобов`язання. До податкового повідомлення-рішення додається (за наявності) розрахунок податкового зобов`язання та штрафних (фінансових) санкцій.

Згідно ст. 60 Кодексу податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо: сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення; контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов`язання або податкову вимогу; контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі; рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі; рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов`язання, визначена у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу, або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

Відповідно вважається відкликаними податкове повідомлення-рішення або податкова вимога у випадку набрання законної сили рішенням суду про скасування повідомлення-рішення контролюючого органу або суми податкового боргу, визначеної в податковій вимозі.

Як свідчать фактичні обставини позову, заборгованість в сумі 1 758 921,79 грн. обліковується по податковим повідомленням-рішенням № та № згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2019 у справі № 826/16760/18.

Так з матеріалів справи видно, що у жовтні 2018 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕСО-Автотехнікс" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування рішення, в якому просило суд: визнати протиправним наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України від 12.06.2018 № 1070 "Про проведення невиїзної перевірки ТОВ "ЕСО-Автотехнікс""; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України № від 27.07.2018; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України № від 27.07.2018; зобов`язати Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби України внести зміни до інтегрованої картки з ПДВ ТОВ "ЕСО-Автотехнікс" шляхом виключення суми податкового боргу у розмірі 1 345 600,83 грн.; зобов`язати Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби України подати до суду звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2019 року по справі № 826/16760/18 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Водночас постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2019 у справі № 826/16760/18 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСО-Автотехнікс" - задоволено частково; рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2019 року - скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСО-Автотехнікс" - задоволено частково; судом вирішено, у тому числі: визнати протиправним наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України від 12.06.2018 № 1070 "Про проведення невиїзної перевірки ТОВ "ЕСО-Автотехнікс""; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України № від 27.07.2018; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України № від 27.07.2018.

В контексті наведеного суд відмічає, що за ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зі змісту постанови суду апеляційної інстанції, серед іншого, видно, що: «У період з 23.06.2018 по 03.07.2018 податковим органом було проведено документальну невиїзну перевірку ТОВ «ЕСО-Автотехнікс» з питань правильності класифікації згідно з УКТЗЕД товарів за товарною підкатегорією 8415 90 00 00, щодо яких проведено митне оформлення за митними деклараціями в період з 16.05.2016 по 11.04.2018, за результатом якої складено акт від 17.07.2018 № н/41/18/28-10-14-09/ (далі - акт перевірки).

Згідно акту перевірки встановлено порушення позивачем вимог Закону України від 19.09.2013 № 584-VII «Про митний тариф України», п.п. «г» п. 5 ч. 8 ст. 257 Митного кодексу України, п. 187.8 ст. 187 та п. 190.1 ст. 190 Податкового кодексу України, у зв`язку із чим були занижені податкове зобов`язання з ввізного мита на загальну суму 897 066,90 грн. та податкове зобов`язання з ПДВ на суму 179 413,42 грн.

Такі висновки податкового органу мотивовані тим, що за результатами проведеної перевірки дотримання ТОВ «ЕСО-Автотехнікс» вимог законодавства України з питань державної митної справи у частині правильності класифікації згідно з УКТЗЕД товарів «…конденсер кондиціонера, …, випарювач кондиціонера…» за товарною підкатегорією 8415 90 00 00 , щодо яких проведено митне оформлення за МД в період з 16.05.2016 року по 11.04.2018 року, встановлено невірну класифікацію товарів (замість товарної підкатегорії 8418 99 10 00 - ставка ввізного мита - 6%, застосовано товарну підкатегорію 8415 90 00 00 - ставка ввізного мита: пільгова - 0%, повна - 1%).

На підставі акту перевірки відповідачем прийняті наступні податкові повідомлення-рішення від 27.07.2018:

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем мито на товари, що ввозяться на територію України суб`єктами господарювання на загальну суму 1 061 333,85 грн. (за основним платежем 897 066,90 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 224 266,95 грн.);

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з товарів, ввезених на територію України суб`єктом господарювання на загальну суму 224 266, 98 грн. (за основним платежем 179 413,42 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 44 853,56 грн.).

Відмовляючи у задоволенні позову, окрім іншого судом першої інстанції було вказано, що наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України від 12.06.2018 № 1070 "Про проведення невиїзної перевірки ТОВ "ЕСО-Автотехнікс"" є реалізованим і вичерпав свою дію шляхом проведення перевірки та складання акту перевірки від 17.07.2018 № н/41/18/28-10-14-09/, тому не можє бути скасованим.

Разом з тим, ані наказ Офісу великих платників податків ДФС від 12.06.2018 № 1070 "Про проведення документальної невиїзної перевірки ТОВ "ЕСО-Автотехнікс", ані Акт від 17.07.2018 № н41/18/28-10-14-09/, складений за наслідками проведення цієї перевірки, не містять жодних фактів про виявлення контролюючим органом ознак, що свідчать про можливе порушення з боку позивача законодавства України з питань державної митної справи під час пропуску товарів через митний кордон України або надходження документально підтвердженої інформації про спростування автентичності поданих органові доходів і зборів документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться. Також у вказаних документах відсутні відомості про отримання інформації про такі порушення позивачем від суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та виробників таких товарів або ж із висновків акредитованих відповідно до законодавства експертів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що документальна невиїзна перевірка ТОВ "ЕСО-Автотехнікс" у межах спірних правовідносин здійснена за відсутності правових підстав, а отже незаконно.

Відповідно обґрунтованими є позовні вимоги щодо необхідності визнання протиправним наказу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України від 12.06.2018 № 1070 "Про проведення невиїзної перевірки ТОВ "ЕСО-Автотехнікс"" та скасування податкових повідомлень-рішень Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України № від 27.07.2018 та № від 27.07.2018».

Тобто висвітленими, згідно вказаного судового рішення, є висновки щодо протиправності податкових повідомлень-рішень Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України № від 27.07.2018 та № від 27.07.2018.

Таким чином враховуючи, що під час розгляду справи № 826/16760/18 встановленими є обставини протиправності податкових повідомлень-рішень Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України № від 27.07.2018 та № від 27.07.2018, наявні підстави, в силу ст. 78 КАС України, для звільнення від доказування ТОВ «ЕСО-Автотехнікс» обставин неправомірності прийняття податкових повідомлень-рішень Офісу ВПП ДФС № від 27.07.2018 та № від 27.07.2018.

За ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).

Зважаючи на наведене, з огляду на скасування податкових повідомлень-рішень Офісу ВПП ДФС № від 27.07.2018 та № від 27.07.2018 у судовому порядку, що, як наслідок, свідчить про те, що означені податкові повідомлення-рішення вважаються відкликаними в силу приписів ПК України, невмотивованими, за висновками суду, є доводи Контролюючого органу про наявність у Товариства боргу у сумі 1 758 921,79 грн. згідно вказаних вище податкових повідомлень-рішень.

Щодо аргументів позивача про існування у відповідача боргу в сумі 1 758 921,79 грн. відповідно до податкових повідомленнях-рішеннях від 06.06.2019 № 003981403 та № 003991403, то беручи до уваги обґрунтування позову в частині наявної заборгованості саме в площині податкових повідомлень-рішень Офісу ВПП ДФС № від 27.07.2018 та № від 27.07.2018, суд відхиляє відповідні твердження Контролюючого органу, позаяк такі доводи викладені в розріз предмета доказування про стягнення 1 758 921,79 грн.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом в рішенні підкреслювалося, що у відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених судом висновків в цілому, суд наголошує на відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню позивачу не підлягають.

В частині поданого позивачем клопотання про визначення розміру витрат, понесених Товариством на оплату наданої адвокатом Спиридонов О.В. правової допомоги, суд примічає таке.

Статтею 132 КАС України, визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як убачається з матеріалів справи, разом з відзивом на позов відповідачем надано копію договору № 1/14/01/2020 про надання правової (правничої) допомоги від 14.01.2020, укладеного між ТОВ «ЕСО-Автотехнікс», як клієнтом, з адвокатом Спиридоновим О.В.

Також надано додаткову угодо до цього договору, відповідно до умов якої винагорода сплачується клієнтом після виконання усіх умов (набрання рішенням суду законної сили) основного договору на підставі акту-приймання-передачі.

Отже відповідні положення відзначеного правочину співмірні з нормативними приписами п. 1 ч. 3, п. 3 ч. 5 ст. 134 КАС України в частині того, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначається на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Разом з цим до суду не представлено доказів складання акту-приймання-передачі щодо виконання умов договору № 1/14/01/2020, необхідність складання якого в підтвердження виконаних робіт кореспондує до викладених в договорі та додатку положень про об`єм правової допомоги.

Також суд зауважує, що як слідує з положень ст.ст. 134, 139 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на наведене, враховуючи здатність кожної особи бути позивачем та відповідачем у суді, самостійним вибором відповідачем конкретного адвоката, який надаватиме йому юридичні послуги та представлятиме йогоінтереси в суді, зважаючи на тривалість розгляду і складність справи, враховуючи, що суду не представлено складеного між сторонами акту приймання-передачі робіт, тобто не надано належних доказів виконання робіт щодо проведеної правової допомоги, суд вважає, що вимоги про стягнення з позивача судових витрат за послуги адвоката задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Офісу великих платників податків Державної податкової служби - відмовити повністю.

2. Відмовити у задоволенні клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Есо-Автотехінкс" про стягнення витрат на правову допомогу.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення складено 30.06.2020.

Суддя К.С. Пащенко