Справа № 826/6163/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2020-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2020 року м. Київ № 826/6163/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
доДержавної судової адміністрації України, Дніпропетровського окружного адміністративного суду
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з позовом до 1) Державної судової адміністрації України, 2) Дніпропетровського окружного адміністративного суду та просили суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не здійснення дій з перерахування коштів, з урахуванням встановленого законом розміру посадового окладу, на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду за період з 26.10.2014 р. по 28.03.2015 р. включно відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26.10.2014 р.) та за період 29.03.2015 р. по день винесення рішення включно, відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції у відповідності до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»);

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити дії з перерахування коштів, з урахуванням встановленого законом розміру посадового окладу, на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду за період з 26.10.2014 р. по 28.03.2015 р. включно відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26.10.2014 р.) та за період 29.03.2015 р. по день винесення рішення включно, відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції у відповідності до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»);

- визнати протиправною бездіяльності Дніпропетровського окружного адміністративного суду в частині не нарахування та невиплати позивачам заробітної плати за період з 26.10.2014 р. по 28.03.2015 р. включно відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26.10.2014 р.) та за період з 29.03.2015 р. по день винесення рішення включно, відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції у відповідності до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»);

- зобов`язати Дніпропетровський окружний адміністративний суд здійснити позивачам перерахунок заробітної плати за період з 26.10.2014 р. по 28.03.2015 р. включно відповідно до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26.10.2014 р.) та за період з 29.03.2015 р. по день винесення рішення включно, відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції у відповідності до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») та виплатити її в повному розмірі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років, доплата за ранг, тощо).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначили, що в порушення ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») та ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відповідачами не вчинено дії щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати з урахуванням всіх видів надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років тощо) у розмірі, визначеному згадуваними нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Одночасно з позовною заявою позивачі просили суд розглядати справу без їх участі в порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 19.04.2016 р. було відкрито провадження в адміністративній справі.

Ухвалою суду від 23.06.2016 р. було зупинено провадження у справі №826/6163/16 до винесення рішення Верховним судом України в адміністративній справі №820/4653/15 за позовом ОСОБА_5 до Територіального управління Державної судової адміністрації у Харківській області про проведення перерахунку заробітної плати. Сторін у даній справі було зобов`язано повідомити суд про усунення підстав, що зумовили зупинення провадження у справі №826/6163/16.

Ухвалою суду від 24.04.2020 р. поновлено провадження у справі №826/6163/16, судове засідання було призначено о 10:20 20.05.2020 р.

В наданих до суду письмових запереченнях (від 17.06.2016 р. №10-4407/16) представники відповідача-1 та відповідача-2 заперечували щодо задоволення позовних вимог з підстав того, зокрема, що Урядом України з метою приведення у відповідність до Закону України «Про прокуратуру» та Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» відповідні зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» у визначений законами строк внесено не було, а відтак наведене свідчить про відсутність на час виникнення спірних правовідносин механізму реалізації положень абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про прокуратуру»), а в подальшому, абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).

При цьому, відповідачі зазначають, що підставою для відмови у здійсненні нарахування та виплати заробітної плати є відсутність бюджетного фінансування та механізму при здійсненні нарахування та виплати заробітної плати позивачу, позаяк, не приведення Кабінетом Міністрів України нормативно-правових актів у відповідність до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про прокуратуру», Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») на період спірних правовідносин унеможливлювало виплату заробітної плати у визначеному законами України розмірі.

Наведені положення дають підстави для висновку, що відповідачі не наділені правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати перерахунок посадових окладів позивачів та виплату заробітної плати у відповідному розмірі, а відтак відповідачі діяли на підставі та в межах, передбачених Конституцією та Законами України.

Також відповідач-2 просив суд розглядати справу без їх участі в порядку письмового провадження.

У зв`язку з неявкою представників сторін у судове засідання, призначене на 20.05.2020, та враховуючи, що неявка учасників справи не перешкоджала розгляду справи, суд ухвалив перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пунктів 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оцінивши повідомлені позивачем обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до довідки Дніпропетровського окружного адміністративного суду №47 від 07.04.2016 р. ОСОБА_1 з 23.07.2013 р. працює на посаді секретаря судового засідання Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Відповідно до довідки про доходи, наявної в матеріалах справи, заробітна плата у спірний період виплачувалась позивачу-1 з 01.01.2014 по 31.08.2015, виходячи з розміру посадового окладу в 1218 грн., з 01.09.2015 - 1378 грн., з 09.09.2015 - 2067 грн.

Відповідно до довідки Дніпропетровського окружного адміністративного суду №75 від 07.04.2016 р. ОСОБА_2 з 08.09.2008 р. працює на посаді помічника судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Відповідно до довідки про доходи наявної в матеріалах справи, заробітна плата у спірний період виплачувалась позивачу-2 з 01.01.2014 по 31.08.2015, виходячи з розміру посадового окладу в 1218 грн., з 01.09.2015 - 1378 грн., з 09.09.2015 - 2756 грн.

Відповідно до довідки Дніпропетровського окружного адміністративного суду №63 від 28.03.2016 р. ОСОБА_3 з 25.05.2011 р. працює на посаді головного спеціаліста відділу документального забезпечення-канцелярія Дніпропетровського окружного адміністративного суду. У період з 22.09.2014 по 18.02.2016 займала посаду начальника відділу документального забезпечення-канцелярія Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Відповідно до довідки про доходи, наявної в матеріалах справи, заробітна плата у спірний період виплачувалась позивачу-3 з 22.09.2014 по 08.09.2015, виходячи з розміру посадового окладу в 1754 грн., з 09.09.2015 - 2756 грн.

Відповідно до довідки Дніпропетровського окружного адміністративного суду №73 від 07.04.2016 р. ОСОБА_4 з 19.04.2013 р. працює на посаді помічника судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Відповідно до довідки про доходи, наявної в матеріалах справи, заробітна плата у спірний період виплачувалась позивачу-4 з 01.01.2014 по 31.08.2015, виходячи з розміру посадового окладу в 1218 грн., з 01.09.2015 - 1378 грн., з 09.09.2015 - 2756 грн.

26.10.2014 набрав чинності Закон № 1697-VII, яким внесено зміни до ст. 144 Закону № 2453-VI, зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом 2 п.п 1 і абз. 3 п.п. 2 п. 13 розд. XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України зобов`язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VI.

З 28.03.2015 Законом № 192-VІІІ затверджено нову редакцію Закону № 2453-VI,

ст. 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 п. 13 Перехідних положень Закону №192 Кабінет Міністрів України зобов`язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Згідно з п. 2 ч. 13 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» Кабінет Міністрів України у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього закону, мав внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим законом, у тому числі з метою забезпечень збільшення видатків Державного бюджету України на оплату у розмірі, не меншому ніж передбачений Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що норми і положення ч. 1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Частиною 5 ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що правовий статус працівників апарату суду встановлено Законом України «Про державну службу». Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначаються на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів.

Законом України «Про забезпечення права па справедливий суд» затверджено нову редакцію Закону України «Про судоустрій і статус суддів". Відповідно цієї редакції матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи визначаються ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». При цьому згідно з п.п. 2 п. 13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності Законом має привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Наведене узгоджується із положеннями ч. 7, 8 ст. 33 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також ч. 2 ст. 8 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР "Про оплату праці" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ст. 13 Закону № 108/95-ВР).

Враховуючи, що вказані видатки не передбачені у державному бюджеті на 2015 рік, п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" було визначено, що норми і положення, зокрема, ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів.

Так, у період що оспорюється, заробітна плата працівників апарату судів визначена постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 (зі змінами), зокрема, Додатком 47 "схема посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів".

Суд також зауважує, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» є спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників апарату суду, як таких, що фінансуються з державного бюджету та встановлює повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників апарату суду.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Отже, чинним законодавством закріплене право працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, на посадовий оклад у розмірі 30 відсотків від посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Але законодавчого механізму реалізації даного права немає, так як не внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006

№ 268.

Також, суд зазначає, що відповідачі є розпорядниками (одержувачами) коштів Державного бюджету України. А відтак, реалізують будь-які бюджетні зобов`язання та платежі за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет.

Отже, в період з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 не внесено та Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" видатки на реалізацію згадуваних статей Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачено.

Таким чином, відповідачі не мають юридично обґрунтованих підстав фінансувати, нараховувати та виплачувати посадові оклади, у розмірах інших, ніж це передбачено нормами постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 12.07.2016 (№ 21-1726а16) та від 13.07.2016 у справі № 820/4653/16.

Факт виплати заробітної плати, виходячи з розмірів встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 позивачами не заперечується.

Позивачі наголошують, на тому, що скорочення, недостатнє фінансування бюджетних асигнувань, тимчасова відсутність видатків, не може бути підставою для відмови у виплаті заробітної плати. Такі доводи позивачі мотивують посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00).

Статтею 95 Конституції України встановлено, що будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків визначаються виключно законом про Державний бюджет України.

Крім того, частиною другою статті 4 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюється виключно цим кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо іншими нормативно-правовими актами бюджетні відносин визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідно норм цього Кодексу. Виключно законом про державний бюджет України визнаються надходження та видатки Державного бюджету України.

Відповідно до пункту 6-7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення статей Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про державну службу» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 26 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України встановлено, що норми частини 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

Отже, механізм реалізації соціально-економічних прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні Великода проти України від 03.06.2015 зазначив, що держава вправі зменшити соціальні виплати у зв`язку із фінансовими труднощами, з якими вона зіткнулася. Держава має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між соціальними правами та економічною політикою.

Враховуючи, що у визначений в пп. 2 п. 13 розділу 13 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 14.10.2014) строк Кабінетом Міністрів України вчинено дії щодо приведення законодавчих актів у відповідність із вказаним Законом в частині встановлення посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів", оскільки повноваження Кабінету Міністрів України щодо впорядкування структури умов та порядку оплати праці є дискреційними повноваженнями, беручи до уваги, що держава вправі зменшити соціальні виплати.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою № 268, зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 9 вересня 2015 року. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ обов`язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Суд зазначає, що посилання позивача-2 у поясненнях від 08.05.2020 на те, що відповідачами не доведено фінансових труднощів держави для правомірності зменшення фінансування працівників апарату суду, є такими що не гуртуються на нормах чинного законодавства. Зокрема, відповідачі не наділені правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадових окладів позивачів.

При цьому, слід зазначити, що підставою для відмови у здійсненні нарахування та виплати заробітної плати, є не відсутність бюджетного фінансування, а відсутність механізму при здійсненні нарахування та виплати позивачам, оскільки, не приведення Кабінетом Міністрів України нормативно-правових актів у відповідність до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», на час виникнення спірних правовідносин унеможливлює здійснення перерахунку та відповідних виплат, отже суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Щодо позовних вимог зобов`язати відповідачів здійснити дії з нарахування та виплати позивачам заробітної плати за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 з урахуванням проведених виплат, а саме за той проміжок часу який частково передбачено Кабінету Міністрів України підпунктом 2 пункту 13 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» для приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом, слід зазначити наступне.

09.09.2015 набрала чинності постанова КМ України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» від 02.09.2015 року №644, згідно з якою розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду.

Так, у Примітці, що міститься у відповідному додатку до Постанови Кабінету Міністрів України № 644 від 02.09.2015 року «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» (вступила в дію 09.09.2015 року), зазначено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Разом з тим, у тексті Постанови не містяться застереження про поширення дії цих норм стосовно виплаченої раніше (у 2014-2015 роках) заробітної плати, а також про проведення будь-якого перерахунку. Тобто, норми зазначеної Постанови не мають зворотної дії у часі. Отже, позовні вимоги в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відповідачів здійснити дії з перерахунку заробітної плати та виплати її в обсязі з урахуванням усіх надбавок встановлених законом, суд зазначає наступне. Відповідно до положень статей 143-147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Суди загальної юрисдикції фінансуються кошторисами і щомісячними розписами видатків, затверджених відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом на поточний фінансовий рік у порядку, встановленому Бюджетним Кодексом України. Таким чином, Державна судова адміністрація може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці.

Відповідно до частин 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 статті 51 Бюджетного Кодексу визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Враховуючи на ведені норми, відповідачі діяли у межах повноважень та у спосіб встановлений законом, отже позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивачів про зобов`язання нарахування та перерахування відповідно заробітної плати у період з 29.03.2015 р. по день прийняття судового рішення, виходячи з посадового окладу - 0,4 від місячного посадового окладу судді місцевого суду без 50-відсоткового зменшення, то, додатком 47 до постанови № 268 в редакції, чинній з 09.09.2015 р., схема посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів була приведена у відповідність до абзацу 2 частини 1 статті 147 Закону № 2453-VІ, але з приміткою, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші ж виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду, а тому позов у цій частині також задоволенню не підлягає.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній у Рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Суд зауважує, що у межах спірних правовідносин у позивачів відсутнє порушене право, як необхідна умова для задоволення позову.

Позивачами не надано суду доказів, що інші виплати, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, з урахуванням вже здійснених виплат, здійснено відповідачами в меншому розмірі, аніж встановлено чинним законодавством, не наведено, яким чином дії відповідача впливають на його права та обов`язки, обмежує їх або перешкоджає в реалізації, та не вказано, які саме охоронювані законом інтереси відповідачами порушені.

За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні.

Частиною першою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії.

Керуючись статтями 241, 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.