Справа № 520/14355/19
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2020 р. Справа № 520/14355/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ральченка І.М.

суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В.

за участю секретаря судового засідання Патової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2020, суддя Зоркіна Ю.В., повний текст складено 08.04.20, по справі № 520/14355/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив скасувати рішення ДМС України від 13.12.2019 № 443-19; зобов`язати ДМС України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного суду від 08.04.2020 позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13.12.2019 № 443-19.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погодившись із таким рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на відсутність підстав визнання особи біженцем, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників судового засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом, 06.07.2017 ОСОБА_1 , громадянин Сирійської Арабської Республіки, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.

04.03.2019 позивач отримав повідомлення Головного управління ДМС у Харківській області від 04.03.2019 № 20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту" на підставі рішення ДМС України від 25.02.2019 № 68-18.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 по справі 520/2241/19 скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2019 № 68-19, зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання його біженців або особою, яка потребує додаткового захисту.

В подальшому, рішенням Державної міграційної служби України від 13.12.2019 № 443-19 за результатами розгляду заяви позивачу відмовлено у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту внаслідок відсутності підстав, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців, осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із таким рішенням Державної міграційної служби України позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив, з того, що при прийнятті оскаржуваного рішення Державною міграційною службою України не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Враховуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, слід зазначити, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Положеннями абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Пунктом 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , громадянин Сирійської Арабської Республіки народився у м. Тартус, за етнічним походженням араб, православний християнин за віросповіданням.

Протягом 1998-2004 років позивач проходив навчання у Харківському національному університеті радіоелектроніки, після закінчення якого повернувся до країни громадянської належності.

04.06.2017 позивач вилетів з міста Дамаск до Москви. 19.06.2017 позивач нелегально перетнув кордон між Росією та Україною та прибув до м. Харків.

Через побоювання стати жертвою переслідувань після повернення до Сирійської Арабської Республіки, позивач звернувся за захистом шляхом отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У ході судового розгляду встановлено, що відповідачем при вивченні документів та матеріалів заяви позивача стосовно надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, враховувалась інформація по країні походження та регіону постійного проживання заявника та момент розгляду заяви-анкети, а саме станом на 2019 остання офіційна інформація УВКБ ООН по країні походження, шукачів захисту з Сирійської Арабської Республіки, оприлюднена на сайт УВКБ ООН «Актуальна інформація про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії» за лютий 2017 та «Рекомендації з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку» редакція V за листопад 2017.

Зокрема, у оскаржуваному рішенні відповідач посилався на вказаний документ в частині «… З моменту в листопаді 2015 документу УВКБ ООН «Рекомендації з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку. Редакція ІV» сирійський уряд за підтримки союзників повернув контроль над значною частиною країни…».

Крім того, відповідачем взято до уваги інформацію, викладену у листі Міністерства закордонних справ України від 11.05.2019, відповідно до якої на даний час близько 65% Сирії повністю під контролюється урядовими військами, внаслідок чого безпекова ситуація у вказаній зоні є задовільною та характеризується відсутність безпекових загроз для життя і здоров`я місцевих мешканців.

Однак, колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що відповідачем не враховано наступні дані.

Так, відповідно до доповіді Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сірійській Арабській Республіці від 09.08.2018, за розглянутий період воюючі сторони вели безпрецедентні бойові дії в мухафазе Алеппо, північній частині мухафази Хомс, мухафазах Дамаск, Риф Дамаск, Дар`я і Ідліб, що призвело до переміщення в цілому більше 1 млн сирійських чоловіків, жінок і дітей. У більшості випадків, задокументованих Комісією з розслідування, переміщення були викликані або безпосередньо нездатністю воюючих сторін вжити всіх можливих заходів обережності відповідно до міжнародним гуманітарним правом, або незаконним поводженням сторін, які здійснювали не вибіркові і навмисні напади, не зважаючи на втрати серед цивільного населення. Бої, які велися проурядовими силами, озброєними і терористичними групами та іншими суб`єктами, змушували цивільне населення в страху і розпачі залишати свої будинки. Тисячі інших цивільних осіб були насильно переміщені у відповідності з угодами про евакуацію, укладених між воюючими сторонами. У важкому становищі переміщених осіб - після семи років війни - в даний час знаходяться понад 5,5 млн біженців, які залишили країну, і більше 6,5 млн осіб, що знаходяться на території Сирійської Арабської Республіки. Страх повернення в район, де незаконні дії воюючих сторін змусили жителів покинути свої будинки, також буде мати катастрофічні наслідки для майбутнього демографічного складу і без того сильно роздробленого сирійського суспільства.

Також, згідно з даними доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015) та 2332 (2016) 2393 (2017) та 2401 (2018), 14.09.2018 вказано, що в багатьох районах Сирійської Арабської Республіки тривав військовий конфлікт. Згідно з повідомленнями, в серпні в провінціях Алеппо, Ідліб, Латакія, Дейр-ез-Зор, Ель-Хасака, Хомс, Хама, Риф-Дімашк, Ель-Кунейтра і Ас-Сувейда мали місце удари з повітря, артилерійські і снайперські обстріли і наземні зіткнення. Тривали зіткнення між урядовими силами і союзницькими проурядовими силами, з одного боку, та неурядовими збройними опозиційними групами, з іншого. У провінції Дейр-ез-Зор відбувалися зіткнення між урядовими силами і сирійськими демократичними силами.

Крім того, доповідь Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015), 2332 (2016) 2393 (2017) та 2401 (2018) від 12.12.2018 містить інформацію, що військовий конфлікт в багатьох районах Сирійської Арабської Республіки тривав. Протягом листопада авіаудари, артилерійські обстріли, наземні бойові зіткнення або інші військові операції були зареєстровані в мухафазах Алеппо, Дейр-ез-Зор, Хама, Хомс, Ідліб, Латакія, Риф-Дімашк і Ас-Сувейда. маються повідомлення про жертви серед цивільного населення в місті Алеппо і сільських районах мухафаз Ідліб і Хама. У передмістях Ідліб Ет-Тах, Ель-Джарджаназ, Ум- ОСОБА_2 було зареєстровано переміщення цивільного населення. Надійшли повідомлення про те, що відбуваються в мухафазах Ідліб і Алеппо внутрішні зіткнення між різними недержавними збройними опозиційними групами як і раніше тягнуть за собою жертви серед цивільного населення і завдають шкоди цивільним об`єктам.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становила ризик для людини, яку висилають в цю країну.

Також, слід врахувати Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку, в редакції III, жовтень 2014 року (http://www.refworld.org.ru/docid/549983214.html%20). УВКБ ООН повторює заклик до держав, що не є сусідами Сирії, вивчати конкретні та ефективні способи вираження солідарності. В п.31 зазначеної рекомендації вказано: "У світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці "на місці" (sur place), могли розраховувати на прийняття відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями".

Крім того, Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку, в редакції ІV, листопад 2015 року, містять положення п. 31, відповідно до яких: "УВКБ ООН характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, колишнім постійним місцем проживання яких була Сирія, потребують міжнародного захисту до тих пір, поки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в Сирії не покращиться і не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки і повагою до людської гідності".

Отже, відповідачем не здійснено вичерпної оцінки громадянина-іноземця за усіма критеріями, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України " Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема щодо дослідження ситуації в країні походження позивача та співвідношення такої інформації із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником, не врахувана поточна та актуальна інформації по ситуації в Сирії та не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, проігнорована інформація про безпекову ситуацію, ситуацію із дотриманням прав людини.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 13.12.2019 № 443-19.

У той же час, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вирішення питання щодо визнання особи біженцем є компетенцією Державної міграційної служби України, повноваження якої в цих правовідносинах є дискреційними, з огляду на що доцільним є зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду у даній справі.

Аналогічного правового висновку дійшов ВерховнийСуд у постанові від 13.01.2020 у справі № 806/1123/15 (№ К/9901/29670/18, № К/9901/29671/18).

Отже, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив докази по справі, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2020 по справі № 520/14355/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді Г.Є. Бершов В.В. Катунов
Постанова складена в повному обсязі 26.06.20.