Справа № 640/9627/20
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року м. Київ № 640/9627/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, за участю третіх осіб - ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича про визнання протиправними та скасування постанов,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни (далі - відповідач), за участю третіх осіб - ОСОБА_2 (далі - третя особа 1), товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - третя особа 2), приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича (далі - третя особа 3), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 23.01.2020 №61052683 про стягнення з боржника основної винагороди;

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 14.04.2020 №61052683 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до ст.27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Позивач стверджує, що не сплачував, ні ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (стягувач), ні приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. кошти на виконання постанови Київського апеляційного суду від 23.05.2019 у справі №760/15877/13-ц та виконавчих документів №760/15877/13-ц, виданих 20.01.2020 Солом`янським районним судом м. Києва, а тому у відповідача відсутні підстави для отримання основної винагороди у розмірі 84 836,84 грн.

Позивач вважає, що приватним виконавцем при прийнятті оскаржуваної постанови щодо стягнення основної винагороди не дотримано норм принципів діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців, передбачених ч.1,2 ст.4 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Стосовно постанови про стягнення з боржника додаткових витрат виконавчого провадження, позивач вказує, що приватний виконавець обмежився лише зазначенням переліку нібито понесених ним витрат виконавчого провадження. Так, приватним виконавцем визначено, що ним нібито понесено витрати на проведення розшуку майна боржника, транспортні витрати виконавця під час вчинення заходів примусового стягнення, пересилання документів виконавчого провадження, технічне обслуговування офісної техніки, виготовлення документів виконавчого провадження. Разом з тим, приватним виконавцем не надано розрахунку таких витрат, документального підтвердження, а лише визначено їх загальний розмір.

Позивач вважає дану постанову такою, що порушує його права, оскільки за її змістом має місце безпідставне стягнення з ОСОБА_1 нібито понесених витрат виконавчого провадження у розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2020 відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, відповідачу встановлено строк для подання письмового відзиву на адміністративний позов у порядку передбаченому ст.162 КАС України та витребувано від відповідача завірені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження №61052683.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог, а також надав матеріали виконавчого провадження №61052683.

Відповідач зазначає, що оскаржувані постанови є правомірними та винесені на підставі та у спосіб передбачений нормами чинного законодавства, оскільки на адресу приватного виконавця надійшла заява від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про відкликання заяви про закінчення виконавчого провадження №61052683 у зв`язку з фактичним виконанням боржником судового рішення та/або заяви про повернення виконавчого документу стягувачу.

З наведених підстав, відповідач вважає, що боржник зобов`язаний сплатити виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у разі добровільного виконання боржником рішення суду вже після відкриття виконавчого провадження.

Щодо оскаржуваної постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, приватний виконавець зазначає, що всі витрати виконавчого провадження стягнуто з боржника цілком обґрунтовано і немає підстав для повернення даних коштів позивачу.

Відповідач також наголошує, що не зобов`язаний документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надавати докази їх здійснення боржнику, а тому доводи позивача на протиправність оскаржуваної постанови про стягнення таких витрат є законодавчо необґрунтованими, відтак приватний виконавець діяв у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження».

Третя особа 1 - ОСОБА_2 подала до суду пояснення, в яких підтримує позовні вимоги позивача та просить позовну заяву задовольнити.

Інші треті особи пояснень щодо заявлених позовних вимог до суду не подали.

Відповідачем подано до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що оскаржувані постанови є правомірними та винесені на підставі та у спосіб передбачений нормами чинного законодавства.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.05.2020, від 17.06.2020 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову.

Згідно вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання, призначеного на 09.06.2020 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до частини третьої статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни перебували наступні виконавчі провадження:

- №61052683 з примусового виконання виконавчого листа №760/15877/13-ц виданого 20.01.2020 Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (, адреса: 03680, м. Київ, вул. Фізкультури, 28Д) заборгованості за кредитним договором №ML-009/446/2007 від 29.11.2007 в сумі 846 988,40 грн., що складається з заборгованості по тілу - 795 328,90 грн. та процентам - 51 659,50 грн.;

- №61052253 з примусового виконання виконавчого листа №760/15877/13-ц виданого 20.01.2020 Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судових витрат по сплаті судового збору в сумі 6 475,10 грн.

Дані виконавчі провадження №61052683 та №61052253 відкриті приватним виконавцем Лановенко Л.О. на підставі заяви товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та оригіналів виконавчих листів №760/15877/13-ц виданих 20.01.2020 Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором №ML-009/446/2007 від 29.11.2007 в сумі 846 988,40 грн., що складається з заборгованості по тілу - 795 328,90 грн. та процентам - 51 659,50 грн. та стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судових витрат по сплаті судового збору в сумі 6 475,10 грн.

Одночасно з постановами про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем винесено постанову про стягнення основної грошової винагороди від 23.01.2020 у розмірі 10% суми, що підлягають стягненню за виконавчим документом, а саме - 84 698,84 грн.

Крім того, 14.04.2020 приватним виконавцем винесено постанову №61052638 про закінчення виконавчого провадження.

Аналогічні дії проведені приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження №61052638, а саме 14.04.2020 винесено постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження.

Про вказані постанови позивачу стало відомо 21.04.2020, отримані засобами поштового зв`язку, які, на думку позивача порушують його права та законні інтереси.

Не погоджуючись із оскаржуваними постановами приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 23.01.2020 №61052683 про стягнення з боржника основної винагороди, від 14.04.2020 №61052683 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1404), Законом України від 02.06.2016 №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі також - Закон №1403), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (із змінами і доповненнями) (далі також - Інструкція №512/5).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною першої статті 19 Закону України №1404 передбачено право вибору стягувача щодо пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 26 Закону України №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною третьою статті 45 Закону №1404 передбачено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

В свою чергу, основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначено Законом № 1403.

Частинами першою-четвертою статті 31 Закону №1403 визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у виді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону №1403 приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання статті 31 Закону №1403 постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі також - Порядок).

Відповідно до вимог пункту 19 Порядку, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм законодавства вбачається, що основна винагорода приватного виконавця встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, а не суми, яка фактично стягнута у виконавчому провадженні. Така сума основаної винагороди стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом, а виплата здійснюється пропорційна до фактично стягнутої суми. У разі невиплати (неотримання) приватному виконавцеві винагороди у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, під час здійснення виконавчого провадження, яке завершено, останній має право на примусове стягнення такої винагороди у сумі, що несплачена під час розподілу стягнутих із боржника коштів.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження та не заперечується учасниками справи, приватним виконавцем Лановенко Л.О. одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження винесено постанову від 23.01.2020 про стягнення основної винагороди у розмірі 10% суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, а саме - 84 698,84 грн.

Системний аналіз частини першої, третьої та четвертої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» у їх взаємному логічному зв`язку дозволяє дійти висновку, що поняття «сплата» винагороди приватному виконавцю, є узагальнюючим терміном, який включає в себе дві відмінні його форми, а саме: 1) виплата винагороди (частина п`ята статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»); стягнення винагороди (частина четверта статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»);

Відмінність форм сплати винагороди залежить від наявності виконавчого провадження в межах якого можуть вчинятися виконавчі дії спрямовані на виконання судового рішення та нерозривно із ним пов`язується.

Поняття «виплата» винагороди використовується виключно у частині п`ятій статті Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» при врегулюванні відносин пов`язаних із отриманням винагороди із сум стягнутих у виконавчому провадженні.

Зокрема, поняття «стягнення» винагороди використовується під час самостійної (поза межами виконавчого провадження із якого така винагорода виникла) реалізації права приватного виконавця на винагороду, яка не була отримана в розмірі відсотка суми, що підлягає стягненню.

Відтак, суд зазначає, оскільки на адресу приватного виконавця надійшла заява від стягувача про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням боржником своїх зобов`язань перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна, приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №61052683 на підставі п.9, ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», а постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця №61052683 від 23.01.2020 винесено в окреме провадження.

Разом з тим, суд звертає увагу, як вбачається зі змісту ч.3 ст.40 Закону №1404-VІІІ, що у разі невиплати (неотримання) приватному виконавцеві винагороди у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, під час здійснення виконавчого провадження, яке з тих чи інших причин завершено, останній має право на примусове стягнення такої винагороди у сумі, що несплачена під час розподілу стягнутих з боржника коштів.

Таким чином, винагорода, яка визначена у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом та не виплачена під час виконавчого провадження повинна стягуватись у порядку встановленому для стягнення виконавчого збору.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 19.04.2018 №К/9901/2103/17.

Разом з тим, суд звертає увагу, оскільки постановою приватного виконавця від 14.04.2020 виконавче провадження закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону №1404-VІІІ, тому настають наслідки, які передбачені ч.3 ст.40 вказаного Закону, де передбачено, що якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим законом.

Таким чином, відповідно до п.5 ч.1 ст.3 Закону №1404-VІІІ, постанова держаного виконавця про стягнення виконавчого збору та постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди, є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.

Тобто, постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди може бути самостійним виконавчим документом, який підлягатиме примусовому виконанню.

Такий висновок також підтверджується аналізуючи норму права закріплену у ч.3 ст.45 Закону України «Про виконавче провадження», яка вказує, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Тобто, регулювання стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця є однаковим.

Стаття 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується.

Враховуючи фактичні обставини справи, суд вважає, що боржник зобов`язаний сплатити виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у разі добровільного виконання боржником рішення суду уже після відкриття виконавчого провадження.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 №К/9901/28407/18.

Суд, звертає увагу, що відповідно до вимог пункту 19 Порядку від 08.09.2016 №643, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №61052683, останнє відкрите щодо примусового виконання виконавчого листа №760/15877/13-ц, виданого 20.01.2020 Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 846 988,40 грн., що складається із заборгованості по тілу у розмірі 795 328,90 грн. та процентів - 51 659,50 грн.

Отже, виходячи із суми, що підлягає стягненню у порядку виконання вказаного виконавчого документа, розмір основної винагороди складає 84 698,84 грн.

Дослідивши матеріали справи, з урахуванням з`ясованих у справі обставин, суд вважає, що приватний виконавець при винесенні постанови від 23.01.2020 ВП № 61052683 про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 84 698,84 грн. діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Щодо заявленої позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови від 14.04.2020 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, суд зазначає наступне.

Абзацом 3 частини 3 статті 42 Закону №1404-VIII передбачено, що розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Так, наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 2830/5 «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження» визначено види та розміри витрат виконавчого провадження, до яких належать, виготовлення документів виконавчого провадження, пересилання документів виконавчого провадження, послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій, послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум, проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини, послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці, банківські послуги при операціях з іноземною валютою, сплата судового збору, плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України №1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження, інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що в розрізі спірних правовідносин та їхнього правового регулювання слід зазначити, що витратами виконавчого провадження є фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на поштову кореспонденцію, друк документів тощо). Такі витрати, на відміну від виконавчого збору, боржник повинен компенсувати незалежно від того, чи він виконав судове рішення у добровільному порядку.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.02.2020 по справі №712/1688/17.

Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі по тексту Інструкція).

Відповідно до п.2 розділу VI Інструкції №512/5 витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення. Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу). Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

Відповідно до пункту 6 розділу 1 Інструкції №512/5 під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, в період з 23.01.2020 по 14.04.2020 для організації та проведення виконавчих дій у відповідності до ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» положень Наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 та Наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2830/5, приватним виконавцем понесені наступні витрати:

- виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари) - 1000,00 грн.;

- витрати та проведення розшуку майна боржника - 500,00 грн.;

- транспортні витрати виконавця під час вчинення заходів примусового стягнення -2000,00 грн.;

- пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку) - 2000,00 грн.

- технічне обслуговування офісної техніки, виготовлення документів виконавчого провадження - 500,00 грн.;

- витрати на залучення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні - 4000,00 грн.

Отже, розмір витрат визначений на підставі документів про закупівлю (придбання) відповідних товарів і послуг, складає 10000,00 грн.

Відтак, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова містить детальний розрахунок здійснених відповідачем витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження, який затверджено Наказом №2830/5, при цьому Закон №1404-VIII не покладає на державного або приватного виконавця обов`язок документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 23.03.2019 №К/9901/29651/18.

Більш того, суд зазначає, що позивачем не надано доказів оскарження постанови приватного виконавця від 14.04.2020 про закінчення виконавчого провадження, а тому вказана постанова є чинною, судових рішень, що набрали законної сили на спростування даних тверджень позивача відсутні. Окрім того зазначена обставина не є предметом оскарження у даному адміністративному позові.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що відповідачем доведено правомірність та законність прийнятих ним оскаржуваних постанов від 23.01.2020 №61052683 про стягнення з боржника основної винагороди від 14.04.2020 №61052683 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

При цьому, в ході судового розгляду відповідачем доведено правомірність прийняття оскаржуваних постанов.

Натомість позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

За таких обставин суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно, враховуючи те, що у задоволенні позову слід відмовити, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 268, 287 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко