Справа № 640/1819/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року м. Київ № 640/1819/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Обставини справи.

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі - Позивач) до Міністерства оборони України (надалі - Відповідач), в якому Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо встановлення січня 2013 року та січня 2014 року базовими місяцями при нарахуванні індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Міністерство оборони України за період з січня 2013 року по грудень 2015 року провести донарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення;

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.01.2018;

- зобов`язати Міністерство оборони України за період з 01.01.2016 по 31.01.2018 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2013 по 31.01.2018;

- звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як учасника бойових дій.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період із 1994 по 31.01.2018 рр. Позивач проходив військову службу у Збройних Силах України, з 02.01.2013 по 31.01.2018 був зарахований у списки Департаменту правового забезпечення Міністерства оборони України та перебував на грошовому забезпеченні у Департаменту фінансів Міністерства оборони України. Після звільнення йому стало відомо, що у спірному періоді йому не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення. Таку невиплату Позивач вважає протиправною, оскільки індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Вважає, що базовим місяцем для проведення індексації має бути січень 2008 року, оскільки підвищення розміру посадових окладів військовослужбовців, які проходять службу в Збройних Силах України відбулось на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 1294 від 07 листопада 2007 року, яка набрала чинності із січня 2008 року (а.с. 4 - 14).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.02.2019 відкрито провадження у справі, вирішено, здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 1 - 2).

22 лютого 2019 року Відповідачем подано відзив на адміністративний позов (вх № 03-1420984/19), яким Відповідач позовні вимоги не визнає та зазаначає, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України за 2016 -2018 роки у Міністерстві оборони України не було, однак, відповідно до порядку проведення індексації грошових доходів населення, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 не передбачений механізм нарахування та виплати індексації за попередні періоди. Просив суд залишити позов без розгляду через пропущення строків звернення до суду (а.с. 4 1- 44).

05 травня 2019 року Позивачем подано відповідь на відзив, у якій він вказує, що наведені Відповідачем у відзиві аргументи підлягають відхиленню через відсутність нормативно-правових актів, які надавали би право останньому не проводити нарахування та не здійснювати виплату Позивачу індексації заробітної плати за період з 01.01.2016 по день звільнення (а.с. 49 - 54).

20 березня 2019 року Позивач подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи копії наказів Відповідача від 17.02.2016 року № 80 та від 09.02.2017 року № 88 (а.с. 78 - 101).

19 серпня 2019 року від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи супровідного листа та копії довідки про грошове забезпечення Позивача за період з 05.01.2013 по 31.08.201.

Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Обставини, встановлені судом.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач з 02 січня 2013 року, наказом від 02.01.2013 №2 призначений старшим офіцером відділу правового забезпечення фінансової та господарської діяльності Департаменту правового забезпечення Міністерства оборони України (а.с. 21).

Згідно наказу від 05.01.2013 № 3 Позивача зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення, встановлено посадовий оклад в розмірі 1200 гривень та доручено приступити до виконання службових обов`язків за посадою, з 05.01.2013 (а.с. 22).

з 21 грудня 2017 року Позивача звільнено з військової служби у запас, про що прийнято наказ від 21.12.2017 № 940 (а.с. 23).

Наказом від 31.08.2018 № 25 Позивача з 31 січня 2018 року виключено зі списків особового складу Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України (ас. 24 - 25).

З наявних у матеріалах справи копії довідки про грошове забезпечення Позивача за період з лютого 2016 по 31 січня 2018 року та копії атестату грошового забезпечення серія ЗУ № 374009 не вбачається нарахування та виплата індексації грошового забезпечення (а.с. 26 - 27).

За даними копії довідки Позивача про грошове забезпечення за період з 05 січня 2013 року по 31 січня 2018 року включно, вбачається нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у період з червня 2014 року по червень 2015 року та з вересня 2015 року по грудень 2015 року.

03 грудня 2018 року на адресу Відповідача був направлений запит за отриманням інформації про проведення/не проведення нарахування та виплати індексацій грошового забезпечення Позивача за період з 01.01.2016 - 31.01.2018, із зазначенням базового місяця для нарахування індексації (ас. 28 - 29).

Відповідач у відповіді від 11.12.2018 повідомив Позивача, що виплата індексації грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в зазначений період не здійснювалась. Індексація була виплачена за період з 05.01.2013 по 31.12.2015 включно, на момент нарахування індексації грошового забезпечення у грудні 2015 року, базовий місяць - січень 2014 року. Додано роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 (а.с. 29 - 32).

У наданих Відповідачем роз`ясненнях від 04.01.2016 року йдеться про те, що у зв`язку із внесенням змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, індексацію грошового забезпечення не нараховувати до окремого роз`яснення (а.с. 31 - 32).

На запит Позивача щодо нарахування та виплати індексації грошових доходів від 28.12.2018, Відповідач листом від 11.01.2019, вказав, що Позивачеві за січень 2013 року не нараховано та не виплачено індексації грошових доходів у зв`язку з його службовим переміщенням та збільшенням посадового окладу (до 04.01.2013 був 1120 грн., а з 05.01.2013 - 1200 грн.), внаслідок цього, січень 2013 року став базовим для нарахування індексації. Оскільки з 01.01.2014 року відбулось підвищення щомісячної додаткової грошової винагороди на 20%, тому січень 2014 року став базовим для нарахування індексації (а.с. 33 - 34).

Вважаючи такі дії протиправним Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Щодо клопотання представника Відповідача про пропущення строку для звернення до суду, суд зазначає, що оскільки індексація є складовою частиною заробітної плати, то у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року №2017-III (далі - Закон №2017-III) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Статтею 19 Закону №2017-III передбачено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частини друга і третя статті 9 Закону №2011-XII).

Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.2001 №1282-ХІІ (далі - Закон №1282-ХІІ) визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Як визначено статтею 1 Закону №1282-XII, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За приписами статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 4 Закону №1282-XII встановлено підстави для проведення індексації, зокрема, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Законом України від 24.12.2015 № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у частині першій статті 4 Закону № 1282-XII цифри « 101» замінено цифрами « 103».

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (у 2016 році - 103 відсотка, у 2017 році -103 відсотка, у 2018 році -103 відсотка).

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Приписами частини другої статті 5 Закону №1282-XII передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Відповідно до статті 6 Закону №1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 9 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюються на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078).

Як встановлено пунктом 1-1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Відповідно до положень пункту 5 Порядку № 1078, у разі, якщо сума збільшення грошових доходів є меншою суми індексації, нарахованої відповідно до Порядку, подальша індексація провадиться на визначений згідно даному Порядку індекс.

Базовим місяцем при обчислені індексу для проведення індексації слід вважати місяць підвищення заробітної плати за рахунок зростання її постійних складових, зокрема, тарифних ставок (окладів). Якщо сума підвищення заробітної плати за рахунок постійних складових менша від суми індексу нарахованої відповідно до Порядку, то місяць такого підвищення не вважається базовим і індексація продовжується. При порівнянні суми підвищення заробітної плати та суми індексації при визначені базового місяця береться заробітна плата в частині постійних складових в розрахунку за повний відпрацьований місяць.

Таким чином, згідно із пунктом 5 Порядку №1078 місяць, у якому підвищено заробітну плату, вважають базовим для індексації за дотримання таких умов: заробітна плата зросла за рахунок її постійних складових; сума підвищення більша, ніж можлива індексація.

Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету (пункт 6 Порядку №1078).

Отже, на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Суд не погоджується з твердженням Відповідача про те, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, як на підтвердження правомірності своїх дій по не виплаті позивачу індексації грошового забезпечення, оскільки невиплата індексації є обмеженням права Позивача на оплату праці та не може залежати від наявності або відсутності фінансових ресурсів бюджету.

Положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно-правовими актами у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Як вбачається із матеріалів справи, єдиною підставою для невиплати Позивачу індексації грошового забезпечення стала відсутність коштів для виплати індексації грошового забезпечення. Однак, Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Відповідач, кошти на індексацію грошового забезпечення за вказаний період були відсутні.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.12.2018 у справі №825/874/17.

Окрім того, відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При цьому суд при розгляді даної справи враховує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Спірним у даній справі є період із січня 2013 року по грудень 2015 року та з 01.01.2016 року по 31.01.2018.

Водночас, із довідки про дохід Позивача з лютого 2016 рік по 31 січня 2018 року не вбачається, що Позивачу індексація грошового забезпечення у цей період нараховувалась та виплачувалась.

Відповідно до інформації з довідки Позивача про грошове забезпечення за період з 05 січня 2013 року по 31 січня 2018 року включно, вбачається нарахування та виплата індексації у період з червня 2014 року по червень 2015 року, з вересня 2015 року по грудень 2015 року.

Як зазначено у відповіді на запит Позивача №248/3/8/29 від 11.01.2019, Позивачу не здійснено виплату індексації за січень 2013 року. Основний базовий місяць для нарахування індексації визначений січень 2013 року, оскільки відбулось підвищення посадового окладу з 1120 гривень на 1200 гривень. В подальшому базовим місяцем став січень 2014 року, внаслідок підвищення з 01.01.2014 року щомісячної додаткової грошової винагороди на 20% (а.с. 34).

Втім, враховуючи, що щомісячна грошова винагорода, не має постійного характеру, не є основною та може змінюватися, суд дійшов висновку, що така не повинна впливати на розмір індексації грошового забезпечення, з огляду на наступне.

Зі змісту роз`яснення Мінсоцполітики від 09.02.2005 № 024-106 встановлено, що зміна розміру премії за рахунок фінансових можливостей підприємства не є підставою вважати місяць базовим, при розрахунку індексу для проведення індексації.

Відповідно до роз`яснення Мінсоцполітики від 06.08.2012 №169/10/137-12, у разі коли грошовий дохід з урахуванням суми підвищення менше суми грошового доходу з урахуванням індексації до його підвищення, у базовому місяці сума загального доходу визначається з таким розрахунком, щоб сума грошового доходу з урахуванням індексації не перевищувала загального доходу до його підвищення.

У абзаці 5 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення №1078 визначено, що у разі збільшення зарплати за рахунок постійної надбавки, доплати, премії тощо без підвищення посадового окладу суму індексації не потрібно зменшувати на розмір такого підвищення зарплати, тобто збільшення розміру заробітної плати за рахунок надбавок, доплат та винагород без збільшення посадового окладу не впливає на зміну базового місяця.

Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода не впливає на розмір індексації грошового забезпечення, відтак січень 2014 року не повинен визначатися як базовий місяць.

Так, базовим місяцем вважається місяць, в якому підвищена тарифна ставка (посадовий оклад) військовослужбовця за посадою, яку він займає. Визначення базового місяця залежить тільки від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу), яке вперше відбулось у січні 2008 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007, місяці, у якому відбулося збільшення розміру посадового окладу штату. При цьому, загальна сума збільшення грошового забезпечення перевищила суму індексації нараховану в цьому місяці і відповідно до абз. 1 і 2, п. 5 Порядку № 1078 січень 2008 року став базовим місяцем для нарахування індексації заробітної плати Позивача.

В такому порядку, нарахування індексації здійснюється до наступного підвищення розміру посадового окладу військовослужбовця, яке відбулося у березні 2018 року, відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 01.03.2018 № 90 Про встановлення тарифних розрядів осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що оскільки при нарахуванні індексації грошового забезпечення Позивачу неправильно встановлено базовий місяць, у спірний період нарахування індексації здійснювалось неправильно, що мало наслідком нарахування індексації грошового забезпечення у занижених розмірах, і свідчить про протиправність таких дій.

Тож, суд дійшов висновку про протиправність дій Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 у повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з січня 2013 року по грудень 2015 року.

Разом з тим, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

За таких обставин, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав Позивача буде зобов`язання Відповідача здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по 31.12.2015, з врахуванням раніше проведених виплат. При цьому, базовий місяць для нарахування індексації заробітної плати Позивача є січень 2008 року.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На переконання суду, Відповідач не довів правомірність невиплати Позивачу індексації грошового забезпечення у період з 01 січня 2016 року по 31 січня 2018 року.

Також, суд критично оцінює доводи Відповідача про відсутність коштів для виплати індексації, оскільки відсутність бюджетного фінансування для проведення індексації, не впливає на обов`язок суб`єкта її нараховувати та виплачувати.

Відтак, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо не нарахування та невиплати Позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 січня 2018 року та зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Водночас, необхідно звернути увагу, що пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України визначено право суду у разі задоволення позову прийняти рішення про зобов`язання вчинити дії. Але у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач,

Зважаючи на те, що визначення суми індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 січня 2018 року у даному випадку відноситься до виключних повноважень Відповідача, які є дискреційними, суд з урахуванням вимог частини другої статті 9, частини другої статті 245 КАС України дійшов висновку про задоволення позову шляхом прийняття рішення про визнання протиправною бездіяльності в частині невиплати Позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період та зобов`язання нарахувати і виплатити Позивачу індексацію грошового забезпечення за такий період відповідно до вимог Закону №1282-XII та Порядку №1078 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо правомірності вимоги про стягнення на користь Позивача компенсації втрати частини доходів, суд зазначає таке.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Порядок нарахування та виплати компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати встановлено Законом України №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» "(далі Закон № 2050-ІІІ).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону № 2050-III).

Відповідно до п. 2 Порядку компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

У п. 4 Порядку закріплено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ та п. 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Водночас, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права висловлений Верховним Судом України у постановах від 19 грудня 2011 року (справа № 6-58цс11), від 11 липня 2017 року (справа № 21-2003а16), та Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа № 336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№ 523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17).

Компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Аналогічний підхід висловлений Верховним Судом України у постанові від 20.05.2020 у справі № 815/2454/18.

Під доходами у № 2050-ІІІ Законі слід розуміти грошові доходи гpомадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (гpошове забезпечення) та інші.

Індексація грошового забезпечення позивача відноситься до його грошових доходів та не має разового характеру.

За приписами п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Водночас, первинною умовою нарахування компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати є наявність вини відповідача.

У зв`язку з протиправною бездіяльністю Відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.01.2018, вимога про нарахування компенсації втрати частини доходів підлягає задоволенню.

Суд також враховує рішення Конституційного суду України від15.10.2013 №9-рп/2013, в якому зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями ч.6 ст.95 Кодексу законів про працю України, ст.ст.33, 34 Закону України "Про оплату праці" такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. В аспекті конституційного звернення положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог Позивача.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судовий збір стягненню не підлягає, оскільки Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 257, 262 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6 ) щодо встановлення січня 2013 року та січня 2014 року базовими місяцями при нарахуванні індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

3. Визнати протиправними дії Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6 ) щодо неправильного нарахування та невиплати у повному обсязі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по 31.12.2015.

4. Зобов`язати Міністерство оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6 ) донарахувати й виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по 31.12.2015, з врахуванням проведеної виплати та січня 2008 року, як базового місяця для індексації.

5. Визнати протиправними дії Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) індексації грошового забезпечення за період із 01 січня 2016 року по 31 січня 2018 року.

6. Зобов`язати Міністерство оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) індексації грошового забезпечення за період із 01 січня 2016 року по 31 січня 2018 року з урахуванням січня 2008 року, як базового.

7. Зобов`язати Міністерство оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6 ) відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2013 по 31.01.2018 з урахуванням висновків наведених у рішенні.

8. Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда