Справа № 320/6332/19
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2020 року справа №320/6332/19
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Київській області про визнання протиправною та скасування відмови, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Національної поліції України у Київській області (далі відповідач, ГУ НП України у Київській області), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною та скасувати відмову ГУ НП у Київській області, оформлену протоколом засідання комісії від 01.10.2019 №21, що викладена в листі ГУ НП у Київській області, у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності, захворювання пов`язано з проходженням служби в ОВС України, відповідно до Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850;

- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП у Київській області, щодо не проведення дій по призначенню та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності, захворювання пов`язано з проходженням служби в ОВС України, відповідно до Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850;

- зобов`язати ГУ НП у Київській області призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності, захворювання пов`язано з проходженням служби в ОВС України, відповідно до Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, а саме 200-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатної особи на день встановлення інвалідності 20 серпня 2018 року, з урахуванням положень Порядку та умов призначення одноразової грошової допомоги, в разі загибелі чи втрати працездатності поліцейським, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 №4 щодо порядку виконання дій по призначенню.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив службу в органах внутрішніх справ у період з 2005 року по 07.11.2015 і в Національній поліції у період з 07.11.2015 по 26.01.2016. Відповідно до свідоцтва про хворобу від 26.01.2016 №50/3В, виданого Військово-лікарською комісією, позивач має гіпертонічну хворобу 2 ступеня, захворювання пов`язано із проходженням служби в ОВС. Цим свідоцтвом підтверджено, що позивач непридатний до військової служби в мирний час і обмежено придатний у військовій час. Згідно з наказом ГУ НП в Київській області від 26.01.2016 №21 о/с позивач звільнений в запас через хворобу.

Позивач вказує, що довідками МСЕК від 20.08.2018 серії АБ №0531325 від 19.02.2019 серії АБ №1043370 йому встановлено 2 групу інвалідності, захворювання пов`язано з проходженням служби в ОВС.

З огляду на це він звернувся до ГУ НП у Київській області із заявою від 10.09.2019 щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850.

Водночас відповідач листом від 09.10.2019 №29/с-615 відмовив позивачу в призначенні цієї виплати, оскільки останній звільнений зі служби в поліції, а виплата за вказаним порядком призначається тільки працівникам міліції.

На думку позивача, така відмова відповідача є протиправною. Так, позивач вважає, що за колишніми працівниками міліції, які перейшли на роботу до поліції і звільнились саме з Національної поліції, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в ОВС, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про міліцію», виплата якої здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції».

Відповідач позов не визнав та подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до пункту 5 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» Закон України «Про міліцію» втратив чинність.

Відповідач наголошує, що оскільки ОСОБА_1 був звільнений з Національної поліції, виплата одноразової грошової допомоги йому, як поліцейському, здійснюється відповідно до статей 97-101 Закону України «Про Національну поліцію» та наказу МВС України від 11.01.2016 №4 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського».

При цьому, відповідач звертає увагу, що згідно з пунктом 4 частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Відповідно до вказаного Закону та Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 №4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності дата встановлення працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Так, позивач був звільнений з посади інспектора Білоцерківського відділу ГУ НП у Київській області 26.01.2016. Однак, первинна інвалідність позивача була встановлена відповідно до копії довідки МСЕК лише з 20.08.2018.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач зазначив про те, що наявне законодавство, на дату його звільнення, не визначало певний термін встановлення групи інвалідності від дати звільнення. Позивач наголошує, що мав законні очікування та сподівання на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразового грошового забезпечення у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 відкрито провадження в адміністративній справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

У підготовчому засіданні в справі 16.01.2020 представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 закрито підготовче провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.03.2020 витребувано докази у справі від Комунального закладу Київської обласної ради «Обласний центр (бюро) медико-соціальної експертизи». Зупинено провадження в адміністративній справі №320/6332/19 у зв`язку з необхідністю надання часу для витребування доказів у справі - до 09.04.2020. Призначено наступне судове засідання у справі.

26 березня 2020 року на адресу суду на виконання вимог ухвали Київського окружного адміністративного суду від 05.03.2020 про витребування доказів від Комунального закладу Київської обласної ради «Обласний центр (бюро) медико-соціальної експертизи» надійшли витребувані судом документи, які були залучені до матеріалів справи.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 поновлено провадження в адміністративній справі №320/6332/19, вирішено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Так, в судове засідання 09.04.2020 сторони в справі не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про місце, дату та час судового розгляду справи були повідомлені належним чином.

При цьому, в матеріалах справи наявне клопотання позивача від 04.03.2020 про розгляд справи без його участі. Також позивач не заперечував проти розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з приписами частини третьої статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи, що матеріали справи у достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, а також відсутність потреби у заслуховуванні свідків чи експерта, суд прийшов до висновку здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Білоцерківським МВ №1 ГУ МВС України в Київській області 29.12.2003 (а.с. 13-14).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України та органах Національної поліції, а саме: з 24 вересня 2005 року по 07 листопада 2015 року він проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07 листопада 2015 року по 26 січня 2016 року в Національній поліції України.

Згідно свідоцтва про хворобу ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Київській області» від 26.01.2016 №50/ЗВ у позивача наявне захворювання, що пов`язане із проходженням служби в ОВС (а.с.21).

Наказом ГУ НП в Київській області від 26.01.2016 №21 о/с позивач був звільнений зі служби в поліції у запас (з постановкою на військовій облік), відповідно до підпункту 2 пункту 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) (а.с.15).

20 серпня 2018 року ОСОБА_1 видано довідку до акта огляду МСЕК серії АБ №0531325, відповідно до якої він отримав з 20.08.2018 ІІ групу інвалідності до 01.09.2019, причиною інвалідності зазначено: захворювання пов`язане з проходженням служби в ОВС та довідку про результати визнання у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ №0026299, згідно з якої ступінь втрати професійної працездатності позивача складає 70% (а.с.16, 18).

Довідкою до акта огляду МСЕК від 19.02.2019 серії АБ №1043370 за результатами повторного огляду ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності довічно внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в ОВС (а.с.22).

10 вересня 2019 року позивач звернувся із заявою (рапортом) до відповідача для виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що отримав ІІ групу інвалідності від захворювання, пов`язаного з проходженням служби в ОВС. Позивач просив призначення розміру цієї допомоги провести за підпунктом 2 пункту 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 (а.с.19).

Згідно з протоколом засідання комісії ГУ НП в Київській області з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського від 01.10.2019 №21остання дійшла висновку відмовити у виплаті одноразової грошової допомоги позивачу з огляду на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» передбачає виплату одноразової грошової допомоги тільки працівникам міліції. Наказом ГУ НП в Київській області від 26.01.2016 №21 о/с позивача звільнено зі служби в поліції, з 26.01.2016 (а.с.74-76).

Листом ГУ НП в Київській області від 09.10.2019 №29/С-615 повідомлено позивача про прийняте комісією ГУ НП в Київській області з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського рішення, оформлене протоколом засідання від 01.10.2019 №21, та роз`яснено, що виплата одноразової грошової допомоги поліцейським здійснюється відповідно до статей 97-101 Закону України «Про Національну поліцію» та наказу МВС України від 11.01.2016 №4 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського» (а.с.20).

Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До набрання чинності Законом України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію», тобто до 07 листопада 2015 року, порядок виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції було врегульовано нормами статті 23 Закону України від 20.12.1990 №565-XII «Про міліцію» та Порядком та умовами призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 (далі Порядок № 850).

Відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ,залежно від ступеня втрати працездатності, йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 2 Порядку №850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги є, у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з пунктом 3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Пунктом 7 Порядку №850 визначено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Згідно з пунктом 8 Порядку №850 керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.

МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови (пункт 9 Порядку №850).

Пунктом 5 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» Закон України «Про міліцію» визнано таким, що втратив чинність.

Однак, за змістом пункту 15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про нерозповсюдження на позивача положень Закону України «Про міліцію» щодо порядку виплати одноразової грошової допомоги. При цьому, відповідач виходить з того, що останнім місцем служби позивача було ГУ НП в Київській області, а тому на позивача, як на поліцейського, поширюються норми Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку з чим позивач, за твердженням відповідача, має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно з пунктом 4 частини першої статті 97 вказаного Закону та Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 №4.

Протягом проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону України «Про міліцію», відповідно до якої разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності, йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі: 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб - у разі встановлення інвалідності IІ групи.

Зазначені соціальні гарантії були покликані на забезпечення належної компенсації працівникам органів внутрішніх справ шкоди, яка могла бути нанесена їх здоров`ю під час проходження служби. Встановлений Законом України «Про міліцію» розмір одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності IІ групи мав гарантувати працівникам органів внутрішніх справ сподівання на соціальний захист та забезпечення високих гарантій матеріальної компенсації у разі настання випадків, встановлених у статті 23 Закону України «Про міліцію».

При цьому, незважаючи на те, що Закон України «Про міліцію» пов`язує виникнення у особи права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності з датою її встановлення, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії, об`єктивні процеси, що призвели до виникнення у позивача стану, за наявності якого йому було встановлено інвалідність, безумовно, відбувалися протягом тривалого часу до дати встановлення інвалідності, яка зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Судом встановлено, що позивач майже 10 років, а саме, в період з 24.09.2005 по 30.04.2015 проходив службу на різних посадах в структурних підрозділах ГУ МВС України в Київській області.

З 07.11.2015 (з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію») позивача було прийнято на службу до Національної поліції України, у зв`язку зі скороченням всіх штатів органів внутрішніх справ, а 26.01.2016, тобто менше, ніж через три місяці, звільнено зі служби в поліції у запас через хворобу.

20 серпня 2018 року позивачу вперше встановлено другу групу інвалідності до 01.09.2019 через захворювання, пов`язане з проходженням служби в ОВС, ступінь втрати працездатності у відсотках склала 70 %.

19 лютого 2019 року позивачу вдруге встановлено другу групу інвалідності довічно через захворювання, пов`язане з проходженням служби в ОВС.

Суд акцентує увагу на тому, що Свідоцтвом про хворобу від 21.01.2016 №50/3В, виданим військово-лікарською комісією ДУ «ТМО МВС України в Київській області» підтверджено наявність у позивача захворювання, що пов`язане з проходження служби в ОВС (а.с. 170).

10 серпня 2018 року Білоцерківським військовим госпіталем (військовою частиною НОМЕР_2 ) видано ОСОБА_1 направлення на медико-соціальну експертну комісію (МСЕК), у зв`язку з наявністю у нього ознак інвалідності (а.с. 169).

За результатом огляду позивачу вперше встановлена інвалідність ІІ групи до 01.09.2019, причиною інвалідності зазначено: захворювання пов`язане з проходженням служби в ОВС, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК від 20.08.2018 серії АБ №0531325 (а.с. 18).

Також позивачу встановлено 70% втрати працездатності, що підтверджується довідкою про результати визнання у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 20.08.2018 серії АГ №0026299 (а.с. 16).

Згідно з експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 21.09.2018 №10883 на засіданні №59 від 18.09.2018 за результатами розгляду звернення позивача та наданої згідно Переліку та зареєстрованої в ЦМЕК 26.03.2018 документації на предмет встановлення причинного зв`язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, встановлено основний діагноз: «Ранній церебральний атеросклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., стадія 3, ризик 4 (дуже високий), ускладнений кризовий перебіг. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з хронічним порушенням мозкового кровообігу, лікворною гіпертензією та венозною циркуляцією, лівобічною пірамідною недостатністю, вираженими вестибуло-координаторними порушеннями, вегетативною дисфункцією, цефалічним синдромом, вираженим церебрастенічним синдромом ХІХС: стабільна стенокардія напруги. ФК ІІ. Атеросклеротичний коронарокардіосклероз. Гіпертензивне серце. Екстрасистолічна аритмія, пароксизмальна форма фібриляції передсердь. СН ІІА». Згідно з експертного висновку захворювання ОСОБА_1 пов`язане з впливом аварії на ЧАЕС (а.с. 201).

У зв`язку з чим, позивачу встановлено ІІ групу інвалідності довічно та змінено причину інвалідності: захворювання пов`язане з впливом аварії на ЧАЕС, що підтверджується актом огляду МСЕК від 13.11.2018 №1562 та довідкою до акта огляду МСЕК від 13.11.2018 серії АВ №1042933 (а.с. 196-199, 207).

Водночас 31.01.2019 позивач звернувся до голови обласної спеціалізованої МСЕК щодо зміни причини інвалідності (а.с 193).

Так, ОСОБА_1 остаточно змінено причину його інвалідності на захворювання, пов`язане з проходженням служби в ОВС, що підтверджується актом огляду МСЕК від 31.01.2019 №400 та довідкою до акта огляду МСЕК від 19.02.2019 серії АБ №1043370 (а.с.22, 203-206).

Таким чином, з огляду на те, що об`єктивні процеси, які призвели до виникнення у позивача стану здоров`я, за наявності якого йому було встановлено інвалідність, тривали протягом проходження служби в органах внутрішніх справ, за чинності положень статті 23 Закону України «Про міліцію», за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію» відповідно до Порядку № 850, який діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 30 січня 2018 року у справі №822/1579/17, від 13 лютого 2018 року у справі №808/1866/16, від 13 лютого 2018 року у справі №806/845/16, від 15 травня 2018 року у справі №161/16343/17 і від 19 вересня 2018 року у справі №750/2250/17.

Той факт, що позивач після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ був прийнятий на службу в органи поліції, не позбавляє його права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850.

При цьому, визначальним для визначення розміру одноразової грошової допомоги в даному випадку є те, під час служби в якому органі отримане захворювання, яке призвело до встановлення інвалідності.

Суд презюмує, що встановлення інвалідності у вигляді конкретної дати, яка в даному випадку пов`язується відповідачем з дією нового закону Закону України «Про Національну поліцію», є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що безумовно свідчить про помилковість позиції відповідача, який необґрунтовано пов`язує право на отримання допомоги з датою, коли особі встановлено інвалідність, в той же час по суті право лише виникло в певну дату, тоді як для визначення розміру одноразової грошової допомоги має значення, під час служби в якому органі (міліція або поліція) отримано захворювання, яке призвело до встановлення інвалідності.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справі «Рисовський проти України» (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.comS.r.l. проти Молдови», заява №21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява №55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (справа «Москаль проти Польщі», п.73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява №32457/05, п. 40, від 13грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява №35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Отже, відмовляючи позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі, передбаченому статтею 23 Закону України «Про міліцію», дії органу державної влади не є послідовними з огляду на той факт, що останнє місце служби позивача було пов`язане з органом Національної поліції у зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ та втратою чинності Законом України «Про міліцію», що своєю чергою завадило останньому отримати одноразову грошову допомогу в розмірі, на яку позивач мав законні сподівання протягом служби в органах внутрішніх справ, проходження служби в якому й зумовило виникнення інвалідності у позивача, що не може свідчити про дотримання принципу «належного урядування».

У своїх висновках Європейський Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункту 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполученого Королівства (Stretch v. the United Kingdom №44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany №71916/01, №71917/01 та №10260/02).

Європейський Суд зауважує, що принцип захисту легітимних очікувань належить до принципів, що розвивалися судовою практикою Європейського суду з метою контролю за здійсненням влади так, щоб не допустити свавілля та зловживань, з метою захисту від можливих порушень з боку публічної адміністрації, в першу чергу, при реалізації державними органами та посадовими особами дискреційних повноважень.

Протягом служби позивача в органах внутрішніх справ, з якою пов`язане виникнення захворювання, яке слугувало підставою встановлення позивачу інвалідності, діяла норма статті 22 Закону України «Про міліцію», відповідно до якої держава гарантує працівникам міліції соціальний захист. За працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги згідно з цим Законом.

Відповідно до правової позиції Європейського суду у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, зокрема у постановах Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі №21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Крім того, Конституційний Суд України розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист певних категорій громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечують суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управлінні державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99, від 20 березня2002 року №5-рп/2002, від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016).

У рішенні від 6 липня 1999 року №8-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист» Конституційний Суд України прямо зазначив, що служба в органах внутрішніх справ має ряд специфічних властивостей (служба в правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей), що повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексом заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби в органах внутрішніх справ, так і після звільнення у запас або відставку.

Отже, з огляду на вищевказане, суд дійшов висновку про те, що відмова відповідача у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у 200-кратному розмірі прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб, обмежує право позивача на мирне володіння своїм майном, під яким в даному випадку розуміється право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі, на який позивач мав легітимні очікування.

Європейський Суд враховує, що стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейський суд з прав людини виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п.111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевнізаложнапріа та інші проти Чеської Республіки»; п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телеквіжнлтд. проти Кіпру»; п. 44 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства»; п.п 156-157, 159 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телеквіжнлтд. проти Кіпру»; п.4 рішення Європейської комісії з прав людини щодо прийнятності від 8 березня 1994 року у справі «ISKCON та 8 інших проти Об`єднаного Королівства»; п. 47-56 рішенні від 2 грудня 2010 року в справі «Путтер проти Болгарії».

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що отримання позивачем стану, який призвів до встановлення йому інвалідності, протягом служби в органах внутрішніх справ та позбавлення його компенсації, на яку він мав легітимні сподівання, свідчить про порушення прав позивача, гарантованих статтею 8 Конвенції.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Відповідачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності свого рішення, оформленого протоколом засідання комісії від 01.10.2019 №21 у частині відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, отриманим при проходженні служби в органах внутрішніх справ, у розмірі відповідно до Порядку №850.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення комісії ГУ НП в Київській області з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, оформлене протоколом від 01.10.2019 №21 та викладене в листі ГУ НП в Київській області від 09.10.2019 №29/С-615, про відмову ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, отриманим при проходженні служби в органах внутрішніх справ, у розмірі відповідно до Порядку №850.

За таких самих підстав суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача про визнання протиправною бездіяльності ГУ НП в Київській області щодо не проведення дій по призначенню та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, отриманим при проходженні служби в органах внутрішніх справ, у розмірі відповідно до Порядку №850.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, отриманим при проходженні служби в органах внутрішніх справ, у розмірі відповідно до Порядку №850, а саме 200-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатної особи на дату встановлення інвалідності (20.08.2018), з урахуванням положень Порядку та умов призначення одноразової грошової допомоги, в разі загибелі чи втрати працездатності поліцейським, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 №4 щодо порядку виконання дій по призначенню, суд зазначає таке.

Згідно з Рекомендацією № R (80) Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітету Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відповідно до пункту 2 Порядку №850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги є, у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як встановлено судом, позивачу встановлено інвалідність 20.08.2018.

Згідно з пунктом 3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Пунктами першим, третім і п`ятим розділу IV Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 №4 (з подальшими змінами) визначено, що у місячний строк з дня реєстрації документів, зазначених у пунктах 4, 6 розділу ІІІ, фінансові підрозділи готують висновок про призначення одноразової грошової допомоги, за встановленою формою.

Висновок про призначення одноразової грошової допомоги затверджує/відмовляє у територіальних органах поліції, міжрегіональних територіальних органах Національної поліції, закладах та установах, що належить до сфери управління Національної поліції України - керівник відповідного органу, закладу, установи або особа, на яку покладено виконання таких функцій.

Рішення про призначення виплати одноразової грошової допомоги приймається керівником органу поліції або навчального закладу у якому проходив (проходить) службу поліцейський, у п`ятнадцятиденний строк з дня затвердження висновку, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням заявника із зазначенням підстав такої відмови.

Розрахунок потреби в коштах для виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається органами поліції до фінансового підрозділу центрального органу управління поліції, навчальними закладами до фінансового підрозділу Міністерства внутрішніх справ за встановленою формою.

Виділення коштів органам поліції для виплати одноразової грошової допомоги здійснюється фінансовим підрозділом центрального органу управління поліції шляхом розподілу асигнувань в межах коштів, передбачених державним бюджетом для Національної поліції України на зазначені цілі.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржуване рішення відповідача в розглядуваній ситуації не ґрунтується на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача провести дії по нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, отриманим при проходженні служби в органах внутрішніх справ, у розмірі відповідно до Порядку №850, а саме 200-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатної особи на дату встановлення інвалідності (20.08.2018), з урахуванням положень Порядку та умов призначення одноразової грошової допомоги, в разі загибелі чи втрати працездатності поліцейським, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 №4 щодо порядку виконання дій по призначенню.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як встановлено судом, позивач відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України від 08.11.2011 №3674-VI «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, витрати позивача, пов`язані з залученням свідків та проведенням судових експертиз також відсутні, отже, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255КАС України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Головного управління Національної поліції в Київській області з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, оформлене протоколом від 01.10.2019 №21 та викладене в листі Головного управління Національної поліції в Київській області від 09.10.2019 №29/С-615, про відмову ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, отриманим при проходженні служби в органах внутрішніх справ, у розмірі відповідно до Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850.

3. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо не проведення дій по призначенню та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, отриманим при проходженні служби в органах внутрішніх справ, у розмірі відповідно до Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850.

4. Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Київській області провести дії по нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної із захворюванням, отриманим при проходженні служби в органах внутрішніх справ, у розмірі відповідно до Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, а саме: 200-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатної особи на дату встановлення інвалідності (20.08.2018), з урахуванням положень Порядку та умов призначення одноразової грошової допомоги, в разі загибелі чи втрати працездатності поліцейським, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 №4 щодо порядку виконання дій по призначенню.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено та підписано 30.06.2020.

Суддя Кушнова А.О.