Справа № 640/11669/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року м. Київ № 640/11669/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-

комунального господарства України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі - Мінрегіон України) та просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо затвердження до 01 травня 2019 року нового Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води у зв`язку з набранням чинності пунктом 7 Розділу VI Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та зобов`язати відповідача затвердити новий Порядок.

Як зазначає позивач у позові, 09 листопада 2017 року прийнято Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII, пунктом 7 розділу VI якого передбачено, що у багатоквартирних будинках, у яких на день набрання чинності цим Законом не менш як половина квартир та нежитлових приміщень відокремлена (відключена) від мереж централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, власники квартир та нежитлових приміщень, приєднаних до таких мереж, не зобов`язані, але мають право виключно за власним рішенням у встановленому порядку відокремити (відключити) від них свою квартиру чи нежитлове приміщення та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні.

Планувалося, що зазначений пункт Закону мав вступити в силу з 01 червня 2018 року, але через те, що Кабінетом Міністрів вчасно не було приведено у відповідність до зазначеного Закону інші пов`язані із ним нормативно-правові акти, Верховною Радою України було внесено зміни, відповідно до яких кілька норм, включно із пунктом 7 Розділу VI, набували чинності з 01 травня 2019 року. Одночасно, профільному Міністерству було надано доручення та додаткових 11 місяців для приведення у відповідність таких нормативно-правових актів.

Станом на 01 травня 2019 року відповідний Порядок відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води так і не був прийнятий, у чому позивач вбачає протиправну бездіяльність відповідача, якою порушується, зокрема, його права, пов`язані з бажанням відключити власне помешкання від централізованого опалення за спрощеною процедурою, тобто без згоди інших мешканців будинку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2019 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, зобов`язано відповідача надати суду докази та запропоновано йому подати відзив на позовну заяву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 липня 2019 року виправлено описки в ухвалі від 03 липня 2019 року про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року відмовлено представнику Мінрегіону у задоволенні заяви про розгляд в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Від відповідача 05 вересня 2019 року надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що позивачем не обґрунтовано обставин порушення його прав, що дозволяло б йому звернутися до суду з даним адміністративним позовом, а окрім того, заперечується обставини протиправної бездіяльності, оскільки наказ Мінрегіону від 26 липня 2019 року №169 «Про затвердження Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води» зареєстровано Міністерством юстиції України 27 серпня 2019 року за №982/33953, отже вживалися необхідні дії в напрямку розробки та затвердження Порядку, але усі необхідні процедури зайняли більше часу, ніж планувалося, з незалежних від Мінрегіону причин.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Отже, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 року № 197 затверджено Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту Положення № 197).

Відповідно до пункту 1 Положення № 197 Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (Мінрегіон) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 8 Положення № 197 встановлено, що Мінрегіон у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує Віце-прем`єр-міністр України - Міністр регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства (далі - Міністр), організовує і контролює їх виконання.

Нормативно-правові акти Мінрегіону підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Накази Мінрегіону, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Накази Мінрегіону, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами та місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

Верховною Радою України 09 листопада 2017 року прийнято Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон №2189-VIII).

Відповідно до пункту 7 розділу VI Закону №2189-VIII передбачено, що у багатоквартирних будинках, у яких на день набрання чинності цим Законом не менш як половина квартир та нежитлових приміщень відокремлена (відключена) від мереж централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, власники квартир та нежитлових приміщень, приєднаних до таких мереж, не зобов`язані, але мають право виключно за власним рішенням у встановленому порядку відокремити (відключити) від них свою квартиру чи нежитлове приміщення та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні.

Не допускається примусове відокремлення (відключення) від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води власників квартир та нежитлових приміщень, приєднаних до таких мереж, у багатоквартирних будинках у разі відокремлення (відключення) від цих мереж інших власників квартир та нежитлових приміщень.

Зазначений пункт Закону мав набрати чинності з 01 червня 2018 року, проте, після внесення певних законодавчих змін, було визначено, що деякі норми, зокрема й пункт 7 розділу VI Закону №2189-VIII, набувають чинності з 01 травня 2019 року.

Пунктом 9 розділу VI Закону №2189-VIII Кабінету Міністрів України приписано у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом, зокрема, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити введення в дію нормативно-правових актів, спрямованих на реалізацію цього Закону, з дня введення його в дію.

Як зазначає позивач у позові, до набрання Законом №2189-VIII чинності діяв Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджений наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 11 листопада 2005 року № із змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства №169 від 06 листопада 2007 року (Порядок №169). Проте, пунктом 2.1 зазначеного Порядку №169 було визначено, що рішення про відключення будинку від централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку

На думку позивача, передбачена Законом №2189-VIII можливість відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення передбачає суттєво спрощений механізм реалізації таких намірів, тому затримка у розробці відповідного нового Порядку, яким буде врегульовано механізм їх практичної реалізації, впливає на його права, передбачені зазначеним Законом. З такими твердженнями позивача суд погоджується та зазначає, що аргументи відповідача стосовно відсутності у даному випадку обставин реального порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів позивача є хибними, оскільки позивачем у достатній мірі обґрунтовано наявність підстав для звернення до суду за захистом.

Як вже зазначалося вище, позивач вбачає вважає протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не затвердженні до 01 травня 2019 року нового Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення у зв`язку з набранням чинності Законом №2189-VIII. При цьому, позивач зазначає, що відповідач зволікав із розробкою та підготовкою для погодження з іншими органами, винесенням проекту Порядку на громадські обговорення, внаслідок чого станом на 01 травня 2019 року з набуттям чинності окремих положень Закону №2189-VIII відповідний Порядок не був затверджений та зареєстрований.

Під час розгляду справи суд враховує визначення «бездіяльності» як певної форми поведінки, пов`язаної з невиконанням дій, які особа повинна була і могла вчинити в силу покладених на неї посадових обов`язків. Застосовуючи зазначене визначення до спірних правовідносин, суд має на увазі наявність або відсутність такої бездіяльності, яка кореспондується з певним періодом у часі, з настанням якого при відсутності відповідних дій, які відповідач повинен був та міг вчинити, настає певна відповідальність.

У цьому зв`язку судом з пояснень відповідача встановлено, що на офіційному сайті Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України розміщено повідомлення, що 26 квітня 2019 року розпочато громадське обговорення проекту наказу Мінрегіону «Про затвердження Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, яке завершилося 25 травня 2019 року.

Надалі, наказом Віце-прем`єр-міністра - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2019 року №169 затверджено Порядок відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води. Цим же наказом визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 09 грудня 2005 року за №1478/11758.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 03 жовтня 1992 року №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» з 01 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.

Відповідно до пункту 1.4 розділу І Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року №34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15 травня 2013 року №883/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 12 квітня 2005 року за №381/10661, нормативно-правовий акт - це офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

Згідно зі статтею 2 зазначеного Указу Президента державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю здійснює Міністерство юстиції України.

Згідно з абз.2 пункту 3.9 розділу ІІІ Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України нормативно-правові акти,прийняті спільно або за погодженням з іншими органами, змінюються або визнаються такими, що втратили чинність, спільно або за погодженням з відповідними органами, враховуючи при цьому правонаступництво ліквідованих або реорганізованих органів, а також відповідні зміни в законодавстві, пов`язані з необхідністю такого узгодження.

Отже, оскільки наказ Мінрегіону від 22 листопада 2005 року №4 приймався за погодженням з Державним комітетом України з питань регуляторної політики та підприємництва, Міністерством охорони здоров`я України, Держспоживстандартом України, Міністерством економіки України, Антимонопольним комітетом України, листами Мінрегіону від 23 квітня 2019 року №7/9/6841-19 та від 06 травня 2019 року №7/9/7376-19 проект акта було надіслано на погодження до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерства охорони здоров`я України, Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Антимонопольного комітету України та Державної регуляторної служби України.

Проект акта повертався Мінрегіону для доопрацювання, після чого знову направлявся на погодження зазначених органів.

Також, Мінрегіон направляв наказ на погодження Всеукраїнській асоціації органів місцевого самоврядування «Асоціація міст України», Всеукраїнській асоціації міст органів місцевого самоврядування «Українська асоціація районних та обласних рад», Всеукраїнській асоціації сільських і селищних рад, Міністерству екології та природних ресурсів України, Міністерству енергетики та вугільної промисловості України, Міністерству фінансів України, Державній службі України з питань праці, Державній службі України з надзвичайних ситуацій.

Усі зібрані документи, матеріали погодження з різними органами були надіслані до Міністерства юстиції України листом від 27 серпня 2019 року №7/9/13840-19.

З викладеного вбачається, що Мінрегіоном у межах існуючих повноважень вжито необхідних та достатніх заходів з метою розробки та затвердження Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Наказ Мінрегіону від 26 липня 2019 року №169 «Про затвердження Порядку відключення споживачів від систем центрального опалення та постачання гарячої води» зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 серпня 2019 року за №982/33953 та розміщено на офіційному сайті Міністерства юстиції України для відкритого доступу.

Оцінюючи встановлені обставини, суд не знаходить підтверджень протиправної бездіяльності відповідача щодо затвердження нового Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води у зв`язку з набранням чинності пунктом 7 Розділу VI Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Стосовно посилань позивача на відсутність затвердженого нового Порядку до дати набрання чинності пунктом 7 Розділу VI Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тобто до 01 травня 2019 року, то суд звертає увагу на положення пункту 9 розділу VI Закону №2189-VIII, згідно з якими Кабінету Міністрів України приписано у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом, зокрема, забезпечити введення в дію нормативно-правових актів, спрямованих на реалізацію цього Закону. Отже, враховуючи те, що пункт 7 Розділу VI Закону України «Про житлово-комунальні послуги» набув чинності з 01 травня 2019 року, а новий Порядок був зареєстрований Міністерством юстиції України 27 серпня 2019 року, то Мінрегіону здійснив процедуру розробки та затвердження Порядку у межах шестимісячного строку після набуття зазначеним пунктом Закону чинності.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши позовні вимоги на предмет дотримання відповідачем положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відповідач діяв у повній відповідності до положень зазначеної статті Кодексу та вчинив достатні та вичерпні дії для розробки, затвердження та реєстрації наказу від 26 липня 2019 року №169 «Про затвердження Порядку відключення споживачів від систем центрального опалення та постачання гарячої води» у межах відведених законодавством строків.

Твердження позивача щодо проявів протиправної бездіяльності Мінрегіону під час розгляду справи свого підтвердження не знайшли, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Суд вважає за необхідне зазначити також, що, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до частини першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких відшкодуванню підлягають судові витрати сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень при задоволенні позову.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач: Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Житомирська, будинок 9, , тел.+.

Суддя В.І. Келеберда