Справа № 520/12239/19
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 р. Справа № 520/12239/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мінаєвої О.М.

суддів: Донець Л.О. , Макаренко Я.М.

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, повний текст складено 22.01.20 року у справі № 520/12239/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 09.09.2019 №131-19; скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 18.03.2019 №94 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно , ОСОБА_1

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 по справі №520/12239/19 у задоволенні позову відмовлено

Позивач не погодилася з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, вважає рішення суду необґрунтованим, а висновки такими, що не відповідають обставинам справи та свідчать про неповне їх з`ясування. Зазначає, що вона не може повернутися до Афганістану, оскільки має побоювання стати жертвою переслідувань від терористичного руху «Талібан» та через ситуацію загальнопоширеного насильства систематичного порушення прав людини в Афганістані. Її будуть переслідувати через те, що вона своєю поведінкою, виглядом порушує традиції, соціальні та релігійні норми в інтерпретації «Талібану» та інших радикально налаштованих мусульман, оскільки вона не носить традиційний для Афганістану одяг та не дотримується таких афганських законів та звичаїв, які обмежують права жінки, не хоче бути примусово виданою заміж, бажає продовжувати навчання та працювати. Вважає, що влада Афганістану не здатна забезпечити їй захист від терористичного угрупування «Талібан» та від загрози бути вбитою в умовах внутрішнього збройного конфлікту, загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою позов залишити без задоволення.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволі повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмову в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

При цьому умова наявності збройного конфлікту у країні громадянської належності позивачки не може бути винятковою підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 року ст. 15 (с) особи, що піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин недиференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту», не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України № 3671.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 25.02.2019 звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Харківській області.

19.03.2019 отримала повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №26 від 18.03.2019 про те, що відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» їй відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що її заява є необґрунтованою, бо встановлено, що у неї відсутні умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону. У повідомленні вказано, що підставою для такого рішення є наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 18.03.2019 №94.

Позивач направила скаргу до Державної міграційної служби України у якій просила скасувати наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07.11.2019 позивач отримала повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №103 від 07.11.2019 в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 09.09.2019 №131-19 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, ОСОБА_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , за походженням таджичка, мусульманка - сунітка за релігійними переконаннями. На батьківщині, проживала у провінції Фаріяб, село ОСОБА_2 з батьком ОСОБА_3 , 1951 р.н., матір`ю ОСОБА_4 , 1968 р .н., братами: ОСОБА_5 , 1992 р.н ., ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , , та сестрами - ОСОБА_7 , 1993 р .н., ОСОБА_8 , 1995 р . н .

Позивач не отримала середню освіту. З 2004 року навчалась у школі «Коист Хана» закінчила 11 класів замість дванадцяти, пояснивши це тим, що на території Афганістану розпочалась війна.

Позивач повідомила, що у квітні 2016 року сім`я отримала лист від руху «Талібан» з погрозами, в якому її батька звинуватили у колишньому членстві у партії НДПА при владі колишнього президента Афганістану ОСОБА_9 , звинуватили за навчання у СРСР, у пропаганді проти ідей мусульман. Заявниця повідомила, що відповідно до вимог руху «Талібан», викладених у листі, батько повинен був передати їм сорок тисяч доларів, братів віддати для участі у боротьбі проти державної влади, а її та сестер віддати в якості дружин. Зазначила, що в разі невиконання зазначених вимог, їх буде вбито.

Після отримання вищезазначеного листа вони вирішили виїхати до сусідньої провінції Балх, м. Мазарі- Шариф , де проживали до липня 2016 року. Заявниця повідомила, що знайомий батька ОСОБА_10 допомагав їм оформлювати паспорти для виїзду за кордон та візи до Таджикистану, крім того повідомила, що вони вирішили їхати до Таджикистану, так як в останньому проживав знайомий батька, який допоміг би переїхати до іншої країни. В ході співбесіди від 15.03.2019, з`ясовано, що коли вона з сестрами та братами переїхали до провінції ОСОБА_11 , через місяць їх батько зник, а мати, злякавшись та не повідомивши нічого, також зникла.

ОСОБА_1 стверджує, що виїхала до Таджикистану на підставі паспорту старого зразку, в якому була віза. Після приїзду до м. Душанбе (Таджикистан) разом із братами та сестрами проживали приблизно 8-9 місяців. За цей час вони вирішили переїхати до України, з метою чого й розпочала процедуру оформлення нового паспорта, оскільки строк дії попереднього закінчувався. Заявниця пояснила, що для оформлення нового паспорта звернулась разом із знайомим батька до посольства Афганістану в Таджикистані, де особисто заповнювала всі документи. При цьому пояснила, що вона отримавши новий паспорт, мала отримати й нову візу на перебування в Таджикистані.

Після оформлення вищезазначених документів, з метою переїзду до України, вона підготувала документи для оформлення візи. При огляді паспорту, встановлено наявність двох віз. Першою візою вона не скористалась, пояснюючи це тим, що: «...Спочатку ми отримали візу в Україну, потім у нас віза в Таджикистан була не готова, ми її оновлювали завжди, а потім як мені відкрили візу в Таджикистан, термін дії української візи закінчувався, тому довелося заново відкривати візу...» (співбесіда від 15.03.2019).

До України заявниця прибула 12.04.2017 на підставі другої візи. У даній візі типу Б, зазначена мета поїздки 04/12, тобто з метою навчання, а саме до університету економіки та права «КРОК» у м. Києві, при цьому на співбесіді від 06.12.2017 повідомила, що нічого з цього приводу їй не відомо. Окрім цього, зазначила, що до України прибула разом з братом ОСОБА_5 та сестрою ОСОБА_8 , коли інші члени родини прибули 11.04.2017.

За словами позивачки, після прибуття до м. Києва вони перебували там приблизно 3 дні, проживали у готелі. У подальшому однокурсник батька купив їм квитки на потяг, і залізничним транспортом вони прибули до м. Харкова.

Вперше з клопотанням про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернулась до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІ ОБГ ГУ ДМС України в Харківській області 22.05.2017. Цього ж дня, наказом №80 ГУ ДМС України в Харківській області було прийнято рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з встановленим фактом того, що вона видає себе за іншу особу.

Вищевказаний наказ 26.05.2017 було оскаржено до Державної міграційної служби, рішенням якої від 20.09.2017 №85-17 скарга ОСОБА_1 була задоволена.

Наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 09.10.2017№206 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На підставі висновку, рішенням ДМС України від 16.07.2018 №223-18 заявниці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з цим, заявниця звернулась з позовом до Харківського окружного адміністративного суду, рішенням якого від 09.10.2018 у задоволенні останнього було відмовлено.

Скориставшись правом на оскарження до Харківського апеляційного адміністративного суду, заявниця отримала постанову від 10.12.2018 про залишення апеляційної скарги без задоволення.

На дану постанову позивач подала касаційну скарга, за якою ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.01.2019 було відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Вдруге до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІ ОБГ ГУ ДМС України в Харківській області Ісматулах Феруза звернулась 25.02.2019. Цього ж дня її заяву було прийнято до розгляду, та документовано довідкою про звернення за захистом в Україні №009422.

Надаючи оцінку заяві позивача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що останньою не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме її на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, інформація по країні походження свідчить, що більша частина території Афганістану, включаючи м. Кабул і м. Мазарі - Шариф , де, зі слів позивача, вона проживала у свого дядька напередодні від`їзду з Афганістану, знаходяться поза контролем руху «Талібан» та інших терористичних організацій, що свідчить про те, що позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28.06.1951 та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 та не має підстав для визнання його біженцем, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Колегія суддів зазначає, що позивач не заперечує того факту, що територію країни походження (Афганістан) залишила, маючи дозвіл влади країни на виїзд.

Згідно із абз. 7 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як стверджувала під час співбесіди позивачка, до моменту прибуття на територію України вона виїжджала до Таджикистану на підставі візи. Таким чином, до прибуття в Україну позивака тривалий час перебувала на території Таджикистану, але за наданням статусу біженця в іншій країні не зверталася.

Водночас, колегія суддів зауважує, що, звертаючись до відповідача повторно із заявою, позивачка вказала на побоювання стати жертвою переслідування, принижуючого гідність поводження чи покарання від руху «Талібан» через те, що вона є самотньою жінкою, яка бажає працювати та недотримується афганських ортодоксальних традицій та звичок.

Втім, матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно позивачки. ОСОБА_12 ОСОБА_13 - ОСОБА_14 , до жодної, громадської, військової чи релігійної організації не належала, жодної дискримінації, погроз та переслідувань ніколи не мала, визнає себе людиною аполітичною. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетною ніколи не була. Тобто немає підстав вважати, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідачем встановлено, що надана позивачкою інформація при викладені причин виїзду з країни громадянського походження є непослідовною, а твердження щодо небезпеки, яка їй загрожує в Афганістані особисто, є безпідставними і не мають реального підґрунтя. Надані заявницею документи у підтвердження обґрунтованості звернення, враховуючи неправдоподібність повідомлених нею побоювань повернення до країни походження, дають підстави стверджувати про їх недостовірність.

Щодо невідповідності одягу позивачки традиційному, та наслідків цього, позивачка в позовній заяві стверджує, що її вб`ють прибічники руху «Талібан» через невідповідність її зовнішності ісламським канонам, а саме невідповідність її одягу, відмова від хіджаба, використання парфуму. У співбесіді від 15.03.2019 повідомила, що ці правила були завжди, запевняє, що дівчатам не дозволялось ходити до школи та носити не традиційне вбрання. При цьому, за її словами, таліби були на території Афганістану, вже з моменту її народження, весь цей час, заявниця безперешкодно пересувалась по території Кабулу у звичайному одязі (джинси, кофта, що простежується на фото у паспорті), окрім цього, вона навчалась у школі 11 років. Отже, інформація, надана апеляційній скарзі, щодо утиску жінок з вищеозначених привидів, була не доведена.

Аналіз наведених норм та встановлені обставини справи дають підстави правомірності висновку органів міграційної служби, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивачки, та співбесід останньої із посадовими особами органу міграційної служби, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань та реальної небезпеки стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у позивача умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI.

Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що незважаючи на погрози позивачці, за її словами, з боку талібів, нею не наведено будь-яких прикладів, які б свідчили про реальну загрозу життю та здоров`ю позивачки, здійснення талібами будь-яких спроб зашкодити позивачці, тощо.

Наведене узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним в постановах від 23.04.2020 у справі № 520/4270/19, від 13.03.2020 у справі № 2040/6517/18.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи недоведеність повідомлених позивачкою побоювань, відсутні підстави кваліфікувати її як особу, яка потребує додаткового захисту. Позивачка не довела можливості переслідування у разі повернення на батьківщину.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі, при прийнятті оспорюваного рішення та наказу, діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені відповідним законодавством, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року у справі № 520/12239/19 відповідає вимогам ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року у справі № 520/12239/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець Я.М. Макаренко
Постанова складена в повному обсязі 26.06.20 р.