Справа № 808/1214/17
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 червня 2020 року м. Дніпросправа № 808/1214/17
суддя І інстанції Стрельнікова Н.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом заявою ОСОБА_1 до прокуратури Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Токмацька місцева прокуратура про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до суду в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Запорізької області №190к від 10.04.2017 в частині звільнення прокурора радника юстиції ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку з відмовою від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури відповідно до вимог частини 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» та поновити на посаді прокурора в органах прокуратури Запорізької області; стягнути з прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16 травня 2017 року по дату прийняття рішення судом про поновлення на роботі.

В обґрунтування позову посилається на те, що його звільнення відбулося з порушенням законодавчо встановленої процедури, оскільки при звільненні йому не було запропоновано усіх вакантних посад, вказує що в статті 51 Закону України «Про прокуратуру» відсутня така підстава для звільнення як відмова прокурора від призначення на вакантну посаду, а тому вважає, що у спірних правовідносинах слід застосовувати положення трудового законодавства, а саме п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Вказує на те, що суд не навів обґрунтування відхилення доводів позивача, про те, що його звільнення відповідачем, яке виразилося в односторонньому припиненні трудових відносин, безпосередньо по`вязані з тим, що позивачем раніше було оскаржено в судовому порядку наказ прокурора Запорізької області про притягнення його до дисциплінарної відповідальності № 1 дк від 11 січня 2017 року (справа 808/497/17), а також не зазначив підстави з яких не застосовано до спірних правовідносин норми ст. ст. 9, 43 Конституції України та ст. ст. 4,5 Конвенції міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 3933-ХІІ від 04.02.1994. Суд не врахував, що коли нормами спеціального закону не передбачено врегулювання певних правовідносин, зокрема щодо підстав відмови від запропонованих посад у органах прокуратури Запорізької області у зв`язку з тим, що всі вони пов`язані з необхідністю переїзду до іншої місцевості, а гарантії встановлені перед звільненням пунктом 6 частиною 1 статті 36 КЗпП України в тій мірі в якій вони передбачені в загальному законі не забезпечені спеціальним законом № 1697-VІІ, тому загальні норми трудового законодавства повинні застосовуватись при вирішенні даного спору. Вказує, що станом на 12.05.2017 року позивача не було звільнено з органів прокуратури, а тому заява позивача від 12.05.207 року в якій він погодився працювати на посаді прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури є реалізацією конституційного права позивача на працю, оскільки саме ця посада була запропонована йому листом № 11-722 від 03.04.2017 року і повинна була розглядатися прокурором області або особою, яка виконує його обов`язки. Без оцінки суду залишено не виконання третьою особою вимог ст. ст. 7,10,12,41,64 Закону України «Про прокуратуру», щодо обов`язку запропонувати позивачу не пізніше одного місяця усі вакантні посади у Токмацькій місцевій прокуратурі Запорізькій області, як органі прокурату в якому позивач обіймав посаду, а лише у разі їх відсутності у іншому органі прокуратури. Вказує на порушення норм процесуального права, а саме у засіданні 28 березня 2018 року ухвалено вступну та резолютивну частини рішення, в той же час в супереч ст. 250 КАС України не повідомлено про дату складення повного тексту судового рішення, а копію повного рішення позивачем отримано 10 травня 2018 року, тобто через 43 дні з дати його проголошення, що є порушенням права на справедливий суд.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без задоволення.

Постановою Верховного суду від 16 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду було скасовано а справу було направлено на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, представник відповідача просив відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції, представник третьої особи не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної інстанції, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 радник юстиції перебував на посаді керівника Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області.

Наказом Генеральної прокуратури України від 24.03.2017 №55к за неналежне виконання посадових обов`язків керівника місцевої прокуратури, що виразилось у неналежній організації діяльності місцевої прокуратури з питань нагляду у кримінальному провадженні органами Національної поліції, представництва інтересів держави в суді та захисту при виконанні судових рішень, незабезпеченні контролю за веденням та аналізом статистичних даних, інформаційно-аналітичним забезпеченням прокурорів з метою підвищення якості здійснення ними представництва інтересів держави в суді радника юстиції ОСОБА_1 звільнено із займаної посади керівника Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області.

Листом прокуратури Запорізької області від 03.04.2017 №11-722вих17 повідомлено ОСОБА_1 про вакантні посади та тимчасово вакантні посади в органах прокуратури Запорізької області, та запропоновано про згоду або відмову обійняти одну із зазначених посад подати письмову заяву до відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області у встановлений Законом України «Про прокуратуру» строк.

04.04.2017 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Прокурора Запорізької області якою повідомив про відмову від запропонованих у листі від 03.04.2017 №11-722вих17 посад та просив надати щорічну оплачувану відпустку тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення та соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати з наступним звільненням. Відмова позивача від запропонованих посад ґрунтувалась на необхідності переведення на роботу в іншу місцевість.

Наказом прокурора Запорізької області від 10.04.2017 №190к надано прокурору раднику юстиції ОСОБА_1 невикористану частину щорічної відпустки з наступним звільненням із займаної посади у зв`язку з відмовою від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури відповідно до вимог ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру». Останній день відпустки вважається датою його звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскаржений наказ прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства, не порушуючи прав позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно із положеннями ст. 131-1 Конституції України, організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин, що врегульовані Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 (далі Закон №1697), яким визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Положеннями ч. 3 ст. 16 Закону №1697 визначено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Вказана норма кореспондується із положеннями, визначеними п.9 ч.1 ст. 36 КЗпП України, відповідно до яких підстави припинення трудового договору можуть бути передбачені іншими законами.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Порядок звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді визначаються статтею 41 Закону №1697.

Так, згідно з частиною першою даної статті звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6 - 8, 11 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором України за рекомендацією Ради прокурорів України з таких підстав:

1) подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням;

2) переведення на посаду до іншого органу прокуратури (крім адміністративної посади, передбаченої пунктами 1 - 3 частини третьої статті 39 цього Закону);

3) неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Разом з тим, підпунктом 4 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

Частиною четвертою статті 41 Закону №1697 передбачено, що звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.

Так, наказом Генерального прокурора України від 24.03.2017 № 55к відповідно до ч.2 ст. 9, п.3 ч. 1 ст. 41 та п.5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» за неналежне виконання посадових обов`язків ОСОБА_1 звільнено з адміністративної посади керівника Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області.

При цьому після звільнення позивача з посади керівника Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області, його повноваження як прокурора не припинено.

За приписами абз. 1 ч. 5 ст. 41 цього Закону, після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою.

У строк визначений ст. 41 Закону №1697 ОСОБА_1 листом Запорізької прокуратури від 03.04.2017 №11-722вих17 повідомлено про наявні на той час в органах прокуратури Запорізької області вакантні та тимчасово вакантні посади.

Заявою від 04.04.2017 позивач відмовився від запропонованих у листі від 03.04.2017 №11-722вих17 посад та просив надати щорічну оплачувану відпустку тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення та соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати з наступним звільненням.

Статтею 51 Закону України «Про прокуратуру» визначені загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так частиною 1 цієї статті передбачено, що прокурор звільняється з посади у разі:

1) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я;

2) порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених статтею 18 цього Закону;

3) набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції" ;

4) неможливості переведення на іншу посаду або відсутності згоди на це у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;

5) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього;

6) припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави;

7) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням;

8) неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді;

9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

При цьому абз. 2-3 ч.5 ст. 41 вказаного Закону встановлено, що у разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора. До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.

Наказом прокурора Запорізької області від 10.04.2017 №190к прокурору раднику юстиції ОСОБА_1 надано невикористану частину щорічної відпустки до 15.05.2017 включно з наступним звільненням із займаної посади у зв`язку з відмовою від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури відповідно до вимог ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру». Останній день відпустки вважається датою його звільнення.

Предметом розгляду у даній справі є звільнення позивача з органів прокуратури відповідно до ч.5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з відмовою позивача від запропонованих йому вакантних посад, а не притягнення його до дисциплінарної відповідальності як на тому акцентує увагу позивач, в апеляційній скарзі.

За таких обставин колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції про відсутність порушень з боку відповідача під час винесення наказу від 10.04.2017 №190к.

Причиною відмови позивача від запропонованих вакантних посад стала необхідність переведення його на роботу в іншу місцевість, про що позивач зазначив у своїй заяві від 04.04.2017.

В той же час спростовуючи доводи позивача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положення п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України, якою передбачена така підстава припинення трудового договору як відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, суд першої інстанції вірно зазначив, що вказана норма застосовується у разі відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмови від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, а тому вона не може бути застосована до спірних правовідносин.

Крім того відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону № 1697-VII, є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

В силу положень частини четвертої статті 16 Закону № 1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Призначення особи на посаду прокурора і звільнення прокурора із займаної посади може відбуватися виключно з підстав та у порядку, передбаченому Законом № 1697-VII, який є спеціальним для правовідносин з приводу проходження публічної служби прокурорами.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем 12.05.2017 року до прокуратури Запорізької області була подана заява в якій він виявив бажання працювати на посаді прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури, яка надійшла до прокуратури 15.05.2017 року. В цей же день позивачу бла надана відповідь в якій повідомлялося, що станом на 15.05.2017 року у Вільнянському відділу Токмацької місцевої прокуратури вказана посада відсутня, в той же час повідомлялося про наявність тимчасово вакантної посади прокуратора відділу на період відпустки по вагітності та пологам ОСОБА_2 . Від вказаної посади позивач також відмовився.

Спростовуючи факт відсутності на заяві позивача від 12.05.2017 резолюції прокурора Запорізької області, а також надання відповіді на вказану заяву не прокурором області, як єдиною уповноваженою особою на її розгляд, а іншим працівником - начальником відділу роботи з кадрами, що на думку позивача свідчить про порушення відповідачем норм власного Регламенту під час розгляду відповідної зави та як наслідок протиправну відмову відповідача у призначенні позивача на посаду в органах прокуратури Запорізької області, суд першої інстанції вірно звернув увагу на той факт, що вказана заява була подана позивачем вже після прийняття наказу про його звільнення, та відсутність посади, на якій позивач виявив бажання працювати станом на 15.05.2017, що підтверджується зокрема Інформацією щодо вакантних посад у Токмацькій місцевій прокуратурі Запорізької області у період з 25.03.2017 по 15.05.2017 включно (а.с. 142-145).

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушень з боку відповідача при прийнятті оскарженого наказу, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

При цьому колегією суддів зазначається, що відповідачем в повному обсязі забезпечено гарантії позивача на працю та вільний вибір роботи у межах встановленого Законом України «Про прокуратуру» особливого порядку призначення прокурорів на посаду, після їх звільнення з адміністративної посади в порядку визначеному статтею 41 вказаного Закону.

Порушення норм процесуального права, на які посилається позивач в апеляційній скарзі не призвели до невірного вирішення спору, а тому не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення суду першої інстанції.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків зроблених судом першої інстанції, в рішенні суду першої інстанції правильно дана правова оцінка обставин по справі, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.

В повному обсязі постанова складена 24 червня 2020 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова