Справа № 460/3142/19
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/3142/19 пров. № А/857/4283/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Кухтея Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року, прийняте суддею Щербаков В.В. о 15 годині 21 хвилині у місті Рівне, повний текст складений 17.02.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання незаконним рішення та зобов`язання вчинення певних дій,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Дубенського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (в даний час після заміни відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (надалі ГУПФ України в Рівненській області, відповідач), в якому просив визнати незаконним рішення відповідача від 19.07.2019 №3/02.7-23 та встановити позивачу необхідний для отримання пенсії стаж роботи у період здійсненням ним підприємницької діяльності за період з 1992 по 1998 рік.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 19 липня 2019 року №3/02.7-23 щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до загального страхового стажу період провадження ним підприємницької діяльності.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період провадження ним підприємницької діяльності з 27 вересня 1993 року по 06 жовтня 1998 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що починаючи з 23.01.1992 по 1998 рік позивач був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, то відповідно у його трудовій книжці відсутні записи про трудову діяльність.

Разом з тим, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , копіями трудових їх книжок підтверджено, що вони здійснювали трудову діяльність у торговому домі «Сурмичі» з 27 вересня 1993 року по 06 жовтня 1998 року, пояснили що позивач у цьому ж торговому домі працював майстром з ремонту годинників.

Отже, пояснення свідків є доказом підприємницької діяльності позивача в період їх трудової діяльності, що не суперечить п.п. 1,2 Порядку № 637.

До 27.09.1993 року підприємницька діяльність не підтверджена жодними доказами.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин, які мають значення у справі, та порушені норми матеріального права.

В апеляційній скарзі наведено, що законодавством не визначено підтвердження періоду зайняття підприємницькою діяльністю на підставі показань не менше двох свідків.

Трудовий стаж встановлюється на підставі показань свідків за умови якщо вони виконували спільну з позивачем роботу на одному підприємстві або в одній системі та мали підтверджуючі документи про роботу за період, який потребує підтвердження.

Записами трудових книжок свідків подібного не підтверджено.

Відтак, позивачем не подані документи про підтвердження стажу роботи у період з 1993 по 1998 рік, як це передбачено пп.2 п. 2.1 Порядку №22-1, а також відсутні відомості з архівних установ, тому немає підстав для зарахування стажу за даний період.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 23.01.1992 (а. с. 11). За наявними у відповідача даними позивач зареєстрований в підсистемі реєстру страхувальників ДРСС як суб`єкт підприємницької діяльності з 05.11.1993 по 22.03.2011.

Позивач звернувся з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якій просив зарахувати період роботи з 1992 року по 1998 рік в магазині №17 Дубенторгу до загального страхового стажу.

За результатами розгляду цієї заяви відповідачем прийнято рішення №3/02.7-23 від 19.07.2019, яким фактично відмовлено у зарахуванні ОСОБА_1 до загального страхового стажу період провадження ним підприємницької діяльності у магазині Дубенторгу за період з 1992 по 1998 роки, через не подання документів, які б підтверджували б його трудову діяльність у цей період. В підсумку зазначено, що для реалізації права щодо підтвердження стажу роботи з 1992 року по 1998 рік надіслано запити в архівні установи м.Дубно та м. Рівне щодо надання уточнюючих довідок або інформації стосовно ліквідації магазину Дубенторгу.

Відповідно до листа Державного архіву Рівненської області від 06.08.2019 за № Ш-13/01-27/19 документи магазину № 1 Дубенторгу м. Дубно на зберігання до Держархіву не надходили (а. с. 15).

Згідно з листом Об`єднаного трудового архіву Дубенського району Рівненської області від 14.08.2019 за № 89/01-16, установчі документи та документи з особового складу (кадрових питань магазину № 1 Дубенторгу м. Дубно, станом на 14.08.2019 року на зберігання в архів не надходили. Місцезнаходження документів невідомо (а. с. 13).

Також, наявними у матеріалах справи довідкою Дубенської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області від 20.11.2018 (а. с.12), відповіддю Дубенської міської ради від 23.08.2019 №3287/05-02-19/19 (а. с. 14) та відповіддю ГУ ДПС у Рівненській області від 17.12.2019 (а. с. 44) констатується об`єктивна неможливість документального підтвердження здійснення позивачем підприємницької діяльності.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з підпункту 2 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 № 22-1, (в редакції постанови правління ПФУ від 07 липня 2014 №13-1) (далі Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 № 637 (далі Порядок №637).

Відповідно до цього Порядку № 637 час роботи осіб, що займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності і на виключно їх праці, за період до 1 травня 1993 року зараховується в трудовий стаж за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності по загальній системі оподаткування до 01 липня 2000 зараховується в страховий стаж за умови надання документів про сплату страхових внесків.

Відповідно до підпункту 2 п. 2.1 Порядку № 22-1, Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Отже, належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01 липня 2000 довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01 липня 2000 довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Зазначений висновок апеляційного суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеному у постанові від 26.10.2018 у справі №643/20104/15-а.

Однак, позивачем ні до пенсійного органу, ні під час розгляду даної справи не надано належних доказів про сплату страхових внесків за період з 1992 року по 1998 рік.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що оскільки позивачем не подані документи про підтвердження стажу роботи у період з 1992 по 1998, а також відсутні відомості з архівних установ, немає підстав для зарахування зазначеного періоду до трудового (страхового) стажу позивача.

Відносно доводів позивача, що його трудовий стаж у відповідності до норм п. 2 Порядку № 637 може бути підтверджений показаннями свідків, слід зазначити наступне.

Порядком № 637 визначено, якими саме документами можна підтвердити трудовий стаж, зокрема, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Так, відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 17 Порядку №637 передбачено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника (пункт 18 Порядку №637).

З наведених норм слідує, що трудовий стаж встановлюється на підставі показань свідків за умови якщо вони виконували спільну з позивачем роботу на одному підприємстві або в одній системі та мали підтверджуючі документи про роботу за період, який потребує підтвердження.

Апеляційний суд при розгляді даної справи звертає увагу на те, що наявними у матеріалах справи копіями трудових книжок свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтверджено, що у період з 01.07.1992 по 26.09.1993 вони працювали в РТПО №2, а з 27.09.1993 по 06.10.1998 працювали в торговому домі «Сурмичі».

Отже, зазначенні докази вказують на помилковість висновку суду про те, що пояснення надані вищевказаними свідками є доказом підприємницької діяльності позивача в період їх трудової діяльності, оскільки цими записами не підтверджується, що свідки знали позивача по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за період з 1993 по 1998, стосовно якого вони підтверджують роботу позивача.

Таким чином, враховуючи встановленні обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судові витрати розподілу не підлягають виходячи із вимог ст. 139 КАС України.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги являються суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити.

Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі №460/3142/19 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Р. В. Кухтей
Повне судове рішення складено 25.06.2020 року.