Справа № 520/898/2020
Суддя: Бідонько А.В.
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 р. № 520/898/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Бідонька А.В.

при секретарі судового засідання - Дронь А.В.,

за участю:

представника позивача - Бугай О.С.,

представника відповідача - Березко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "КОНЦЕРН АВЕК ТА КО" до Харківського міського голови Кернеса Геннадія Адольфовича про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И В :

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач з адміністративним позовом до Кернеса Геннадія Адольфовича , в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати розпорядження Харківського міського голови від 08 листопада 2019 року № 149 «Про створення робочої групи»; стягнути з Харківського міського голови Кернеса Генпадія Адольфовича за рахунок бюджетних асигнувань Харківської міської ради () на користь Приватного акціонерного товариства «Концерн АВЕК та Ко» () суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 08 листопада 2019 року Харківським міським головою Кернесом Геннадієм Адольфовичем було видано розпорядження № 149 «Про створення робочої групи», згідно із пунктами 1 та 2 якого створено робочу групу з питань вивільнення території будівництва магістралі загальноміського значення в районі вулиць Академіка Павлова, Шацької, Пантелеймонівської, Мойсеївської та метромосту у м.Харкові від житлової забудови, громадських будівель та споруд, та затверджено персональний склад цієї робочої групи. До складу робочої групи, згідно з додатком було включено заступників Відповідача, посадових осіб виконавчих органів Харківської міської ради та директора комунального підприємства «Міський торговий ринок». Позивач зазначає, що у нього є підстави вважати, що в межах зони будівництва магістралі розташований об`єкт нерухомого майна, який належить на праві приватної власності Позивачу, а саме - нежитлова будівля літ. «К-1» загальною площею 2755,8 кв.м. за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, б. 7-А. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01). У зв`язку із чим позивач вважає розпорядження Харківського міського голови від 08 листопада 2019 року № 149 «Про створення робочої групи», яким робочій групі доручено забезпечити організацію та координацію заходів, необхідних для вивільнення зони будівництва магістралі від будівель та споруд, протиправним та таким, що порушує його права та законні інтереси, у зв`язку з чим оскаржуване розпорядження, на думку позивача, підлягає скасуванню.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

Уповноваженою особою відповідача 24.02.2020 року надано відзив на позов, в якому відповідач проти вимог заявленого позову заперечував (а.с. 58-67). В обґрунтування своєї позиції зазначив, що українське законодавство не передбачає можливості подання позову в «інтересах правопорядку». Вважає, що позивачем не доведено, що спірним рішенням порушені (будуть порушені) права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявнику. Зазначає також, що право на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, про яке йдеться у ч. 2ст. 55 Конституції України, має спеціальну мету і призначення - правовий захист порушених прав та свобод особи, усунення перешкод у їх реалізації. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивачем подана відповідь на відзив, в якій позивач проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, заперечував, виклавши свої пояснення та аргументи щодо наведених Відповідачем у відзиві пояснень, в яких зазначив, що оскаржуване розпорядження створює правові наслідки не лише для робочої групи, але й безпосередньо стосується власників житлової забудови, громадських будівель і споруд, які розміщені в зоні будівництва магістралі. При цьому в межі орієнтовної території прокладання магістралі може потрапити об`єкт нерухомості, який належить Позивачу на праві приватної власності, а саме - нежитлова будівля літ. «К-1» загальною площею 2755,8 кв. м, за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 7-А. Така вірогідність підтверджується аналізом та співставленням публічно доступних планово - картографічних матеріалів генерального плану міста Харкова в частині, що стосується проектованої магістралі, та публічно доступних викопіювань з Публічної кадастрової карти України, на яких відображено місце розташування земельних ділянок (кадастрові номери: :09:002:0036, :09:002:0027, :09:002:0037), на яких збудовано вказану вище нежитлову будівлю Позивача. Зазначає, що така вірогідність підтверджується інформацією, опублікованою на офіційному сайті Харківської міської ради

Представником позивача 27.05.2020 року надані заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач, зокрема, зазначив, що на даний час робочою групою не прийнято жодного рішення, які так чи інакше стосувались будь-яких об`єктів нерухомості, розташованих на території будівництва магістралі чи стосовно будь-яких об`єктів, що належать Позивачеві. Жодних документів чи будь-яких доказів Позивачем до матеріалів справи не надано. Зазначає також, що оскаржуваним рішенням не створено жодних правовідносин, які б впливали на інтереси та права ПрАТ «Концерн АВЕК та Ко». Вважає, що позивачем не обґрунтовано як наявність такої групи впливає на права та інтереси Позивача. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав та мотивів, викладених у наданому до суду відзиві на позов та заперечень на відповідь на відзив у зв`язку з чим, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, встановив наступне.

Як встановлено в ході розгляду справи, 08 листопада 2019 року Харківським міським головою Кернесом Геннадієм Адольфовичем було видано розпорядження № 149 «Про створення робочої групи» (а.с. 17).

Згідно з пунктами 1 та 2 оскаржуваного розпорядження створено робочу групу з питань вивільнення території будівництва магістралі загальноміського значення в районі вулиць Академіка Павлова, Шацької, Пантелеймонівської, Мойсеївської та метромосту у м. Харкові від житлової забудови, громадських будівель та споруд, та затверджено персональний склад цієї робочої групи.

Додатком до розпорядження № 149 затверджено склад робочої групи з питань вивільнення території будівництва магістралі загальноміського значення в районі вулиць Академіка Павлова, Шацької, Пантелеймонівської, Мойсеївської та метромосту у м. Харкові від житлової забудови, громадських будівель та споруд (а.с. 18).

До складу робочої групи, згідно зазначеногододатку до оскаржуваного розпорядження було включено заступників міського голови та посадових осіб виконавчих органів Харківської міської ради та директора комунального підприємства «Міський торговий ринок».

Пунктом 3 оскаржуваного розпорядження робочій групі доручено забезпечити організацію та координацію заходів, необхідних для вивільнення зони будівництва від забудови, громадських будівель та споруд.

Оскаржуване розпорядження знаходиться у вільному публічному доступі на офіційному веб-сайті Харківської міської ради, міського голови та виконавчого комітету.

Вважаючи розпорядження Харківського міського голови від 08 листопада 2019 року №149 «Про створення робочої групи», яким робочій групі доручено забезпечити організацію та координацію заходів, необхідних для вивільнення зони будівництва магістралі від будівель та споруд, протиправним та таким, що порушує його права та законні інтереси, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Отже, предметом судового розгляду є розпорядження Харківського міського голови і ід 08 листопада 2019 року № 149 «Про створення робочої групи».

Обґрунтуванням порушеного права та законних інтересів його прав позивач у позовній заяві зазначив те, що у нього є підстави вважати, що в межах будівництва магістралі розташований об`єкт нерухомого майна, який належить йому на праві власності, а саме: нежитлова будівля літ. «К-1» загальною площею 2755,8 кв.м., за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, 7-А, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, що може привести до порушення прав позивача.

По суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Конституції України Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР визначені система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільський, селищний, міський голова: організує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету (п.2 ); здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету (п. 7 ); здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів (пункт 19); видає розпорядження у межах своїх повноважень пункт 20).

Відповідно до ч. 8 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Як встановлено в ході розгляду справи Харківським міським головою з урахуванням вищезазначених норм законодавства, 08 листопада 2019 року прийнято розпорядження № 149 «Про створення робочої групи ».

Оскаржуване розпорядження прийнято зметою організації та координації діяльності виконавчих органів Харківської міської ради з питання реалізації будівництва магістралі загальноміського значення на ділянках від вул. Академіка Павлова до метромосту у м. Харкові, від вул. Мойсеївської до метромосту у м. Харкові та будівництва мосту з підходами через р. Харків в районі вул. Пантелеймонівської та вул. Шацької у м. Харкові, передбачених Програмою економічного та соціального розвитку м. Харкова на 2019 рік, затвердженою рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 № 1286/18 (зі змінами), з урахуванням рішення 30 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 16.10.2019 № 1804/19 «Про будівництво магістралі загальноміського значення від вул. Академіка Павлова до вул. Мойсеївської у м. Харкові».

З тексту даного розпорядження вбачається, що робоча група, створена міським головою, не має жодних повноважень приймати будь-які рішення, обов`язкові до виконання фізичними та юридичними особами, виконавчими органами міської ради, не має повноважень надавати доручення та приймати будь-які інші акти обов`язкові до виконання.

До складу робочої групи включено посадових осіб виконавчих органів Харківської міської ради (зокрема, Департаменту будівництва та шляхового господарства, Департаменту містобудування та архітектури, Інспекції ДАБК ДТК ХМР, Юридичного департаменту) з метою вирішення питань, пов`язаних з реалізації будівництва магістралі у межах повноважень та у встановленому законом порядку.

Оскаржуване розпорядження носить організаційний характер, його дія поширюється виключно на посадових осіб Харківської міської ради.

Отже, Харківським міським головою, на виконання повноважень з організації діяльності органів міської рад, прийнято розпорядження, виключно, з метою координації роботи виконавчих органів Харківської міської ради, та ефективного вирішення ситуацій, що можуть виникнути під час реалізації питання будівництва магістралі.

Також, в позовній заяві позивач стверджує, що оскаржуваним розпорядженням відповідач перебрав на себе повноваження постійно діючої комісії Харківської міської ради з питань житлово- комунального господарства, благоустрою та інженерної інфраструктури міста.

Судом з цього приводу зазначається наступне

В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідно до Регламенту Харківської міської ради 7 скликання (далі - Регламент), затвердженого рішенням Харківської міської ради від 23.12.2015 № 20/15 (зі змінами) та ст. 47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» постійні комісії ради комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету, постійні комісії міської ради є органами міської ради.

Таким чином, постійно діючі комісії (органи) є окремо виділеними суб`єктами і не відносять до виконавчих органів міської ради, які створюються відповідно до вимог ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з обов`язковим затвердженням положень таких органів та штатного розпису.

Оскільки створення робочої групи не віднесено до виключних повноважень ради та до відання її виконавчих органів, міський голова мав повноваження з прийняття розпорядження щодо координації діяльності посадових осіб виконавчих органів міської ради з метою вирішення питань віднесених до відання місцевого самоврядування, у формі робочої групи.

Отже, таке твердження не відповідає дійсним обставинам справи.

Крім того, частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Обґрунтуванням своїх порушених прав та законних інтересів позивач в поданому позові зазначає, що у нього є підстави вважати, що в межах будівництва магістралі розташований об`єкт нерухомого майна, який належить позивачу на праві власності, а саме: нежитлова будівля літ. «К-1» загальною площею 2755,8 кв.м., за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, 7-А, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Оцінюючи обґрунтованість поданого позову суд виходить з наступного.

Положеннями статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 6 КАС України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Конституційний Суд України у рішенні №19-рп/2011 від 14.12.2011, зокрема, зазначив: «Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист».

Тобто, Конституційний Суд України визначив залежність виникнення права особи на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, виключно із існуванням порушення, створенням перешкод для реалізації конкретних прав і свобод такої особи. Наведене підтверджується також положеннями частин третьої-п`ятої статті 55 Конституції України, у яких чітко вказано про захист «своїх» прав і свобод.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.06.2018 у справі №800/587/17.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач визначив підставою для визнання протиправним оскаржуваного розпорядження Харківського міського голови від 08 листопада 2019 року № 149 «Про створення робочої групи» що, на думку позивача, у нього є підстави вважати, що в межах зони будівництва магістралі розташований об`єкт нерухомого майна, який належить на праві приватної власності Позивачу, а саме - нежитлова будівля літ. «К-1» загальною площею 2755,8 кв.м. за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, б. 7-А

Крім того, пунктом 8 частини першої статті 4 КАС зазначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або яке безпосередньо стосується прав, свобод та інтересів цієї особи.

Оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли із прийняттям оскарженого розпорядження, який є правовим актом ненормативного характеру (стосується створення робочої групи з питань вивільнення території будівництва магістралі загальноміського значення в районі вулиць Академіка Павлова, Шацької, Пантелеймонівської, Мойсеївської та метромосту у м.Харкові від житлової забудови, громадських будівель та споруд, та затверджено персональний склад цієї робочої групи), то і відповідно не породжує для позивача і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 9901/22/17.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника.

Єдиним обґрунтуванням порушеного права та законних інтересів позивач в позовній заяві зазначає, що у нього є підстави вважати, що в межах будівництва магістралі розташований об`єкт нерухомого майна, який належить йому на праві власності, а саме - нежитлова будівля літ. «К-1» загальною площею 2755,8 кв.м., за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, 7-А, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Такі твердження, на погляд суду, не обґрунтовані, оскільки відсутні будь-які підстави вважати, що будівництво магістралі буде стосуватись саме будівлі літ. «К-1» .

У зв`язку із чим, суд приходить до висновку, що звернення до суду також є передчасним, оскільки в ході розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт порушення прийнятим оскаржуваним розпорядженням будь-яких прав ПАТ "КОНЦЕРН АВЕК ТА КО" .

Також, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 по справі № 522/3665/17 (провадження № К/9901/38991/18) констатував, що з огляду на вимоги статтей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. Також, Верховний Суд встановив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. При цьому, заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а пов`язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконанням у тому, що держава (в особі органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято, або прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується. Якщо позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли з прийняттям оскаржуваного рішення, яке є правовим актом ненормативного характеру, таке рішення, відповідно, не породжує для позивача й права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом (постанови ВП ВС від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 у справі №800/489/17, від 06.02.2019 у справі №9901/815/18).

Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши усі подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "КОНЦЕРН АВЕК ТА КО" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства "КОНЦЕРН АВЕК ТА КО" до Харківського міського голови Кернеса Геннадія Адольфовича про визнання протиправним та скасування розпорядження - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У зв`язку із тим, що суддя 30 червня 2020 року перебував у відпустці, повний текст судового рішення складено та підписано 01 липня 2020 року.

Суддя Бідонько А.В.