Справа № 640/12248/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року м. Київ № 640/12248/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Клочкової Н.В., при секретарі судового засідання Бєсєді А.Ю., за результатами відкритого судового засідання в адміністративній справі за позовом

ОСОБА_1

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:

Міністерство внутрішніх справ України

Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ

України

про визнання протиправною та скасування постанови

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) адреса: АДРЕСА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі - відповідач) адреса: 01001, місто Київ, вулиця Городецького, будинок 13, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство внутрішніх справ України (надалі - третя особа 1) адреса: 01601, місто Київ, вулиця Богомольця Академіка, будинок 10, Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України (надалі - третя особа 2), адреса: 01601, м. Київ, вулиця Академіка Богомольця, будинок 10, в якій позивач просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва О.В. від 31 березня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № 61287356 на підставі пункту 9 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", а також зобов`язати державного виконавця відновити виконавче провадження.

Підставою позову вказана незгода позивача з постановою відповідача про закінчення виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем протиправно було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 31 березня 2020 року ВП № 61287356, оскільки вимоги виконавчого листа, виданого за результатами розгляду адміністративної справи № 826/11380/18 не виконано боржником у повному обсязі

Позивач не погоджуючись з вказаними діями та постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху та останньому надано строк для усунення виявлених судом недоліків.

На виконання цієї ухвали через систему "Електронний суд" надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви разом з належним чином оформленою позовною заявою. Тобто недоліки, зазначені в ухвалі суду, усунені позивачем в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 18 червня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство внутрішніх справ України, Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною та скасування постанови, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання по суті на 23 червня 2020 року об 11 год. 00 хв. В судове засідання прибула представник відповідача та просила оголосити перерву для надання відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим суд призначив наступне судове засідання на 24.06.2020. В судове засідання 24 червня 2020 року з`явився представник позивача та позива, якіпідтримали заявлені ним вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві. Представники третіх осібне з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання.

При цьому, суд звертає увагу на те, що дана категорія справ передбачає скорочені строки розгляду та особливості, передбачені ст. 287 КАС України.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєв О.В. приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження від 31 березня 2020 року № 61287356 на підставі пункту 9 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" діяв відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки Міністерством внутрішніх справ України на виконання вимог виконавчого провадження, було надано підтвердження фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, що стало підставою для прийняття вказаної постанови.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, ОСОБА_1 являється пенсіонером органів внутрішніх справ та був звільнений за п. 64 «б» у запас через хворобу відповідно до наказу УМВС України в Полтавській області № 609 о/с від 30 жовтня 2015 року.

21 січня 2016 року обласним МСЕК № 1 міста Полтава позивачу було проведено огляд та встановлено інвалідність відповідно до довідки МСЕК серія АВ № 0493223 в зв`язку із захворюванням пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ якою встановлено інвалідність (III група) з 20 січня 2016 року терміном на два роки, про що зазначено в довідці МСЕК серія АВ № 0493223

Згідно довідки про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності серії АГ № 0005301 ступінь втрати професійної працездатності 60 % (в зв`язку із захворюванням пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ).

В жовтні 2016 року позивач отримав одноразову грошову допомогу у сумі відповідній 150-кратного прожиткового мінімуму, яка відповідає інвалідності III групи.

Згідно виписки з акту огляду медико - соціальною експертною комісією в результаті огляду від 31 січня 2018 року та до довідки серії АВ № 0853104, позивачу в зв`язку із захворюванням пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ, з 24 січня 2018 року встановлено II групу інвалідності до 01 лютого 2020 року. Згідно довідки про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності серії АГ № 0005435 ступінь втрати професійної працездатності 70 % (в зв`язку із захворюванням пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ)

06 лютого 2018 року, в зв`язку зі встановленням II групи інвалідності, позивач подав пакет документів фахівцям сектору пенсійного забезпечення Головного управління Національної поліції в Полтавської області про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 850.

27 квітня 2018 року позивач отримав лист № 4/Ч-1289л.к. від 18 квітня 2018 року за підписом заступника голови ліквідаційної комісії Носагенка С.П. про те, що його матеріали на виплату одноразової грошової допомоги, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 надіслані на розгляд до ДФОП МВС України за вих. № 4/2217 від 18 квітня 2018 року.

21 травня 2018 року листом № 4/Ч-1289л.к. від 14 травня 2018 року за підписом заступника голови ліквідаційної комісії Абрамова В.В. позивача було повідомлено про те, що листом ДФОП МВС України від 04 травня 2018 року за вих.№ 15/2-1566 було повідомлено ліквідаційну комісію УМВС України в Полтавській області про відмову ОСОБА_1 у виплаті грошової допомоги у більшому розмірі, аргументуючи відмову тим, що на дату встановлення інвалідності під час повторного огляду МСЕК (24 січня 2018 року) пройшло більше двох років. Зважаючи на вище викладене, матеріали повернуті, як такі що не відповідають вимогам законодавства.

24 травня 2018 року позивач звернувся на Урядову гарячу лінію Кабінету міністрів України, з питанням до МВС України щодо аргументації вказаної відмови та 30 травня 2018 року звернувся із електронним зверненням до заступника голови ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області Абрамова В.В. із роз`ясненням ситуації та аргументації неправомірних дії з боку ДФОП МВС України.

Листом № 4/4-1778 л.к. від 11 червня 2018 року за підписом заступника голови ліквідаційної комісії Абрамова В.В. надійшла відповідь від 30 травня 2018 року, в якій зазначено, що саме МВС України прийняло обґрунтовано рішення відповідно до п. 4 Порядку № 850.

Листом від 13 червня 2018 року за № 15/2-4-440 т.в.о. директора департаменту фінансово-облікової політики МВС України ОСОБА_2 на звернення позивача на урядову гарячу лінію повідомила позивача, що згідно надісланих матеріалів ліквідаційною комісією УМВС України в Полтавській області при первинному огляді МСЕК, останньому з 20 січня 2016 року установлено III (третю) групу інвалідності та відповідний ступінь втрати працездатності (виплачена одноразова допомога в сумі 206 700,00 грн.), під час повторного огляду МСЕК 24 січня 2018 року позивачу було встановлено II (другу) групу інвалідності та відповідний ступінь втрати працездатності, таким чином вважаючи що з дати первинного огляду пройшло більше двох років, що за умовами пункту 4 Порядку 850, не дає правових підстав позивачу на отримання грошової допомоги в більшому розмірі.

Не погоджуючись з відмовою Міністерства внутрішніх справ України у виплаті одноразової грошової допомоги, ОСОБА_1 в липні 2018 року звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом щодо неправомірних дій посадових осіб МВС України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) задоволено повністю; визнано протиправною та скасовано відмову Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України від 13.06.2018 № 15/2-Ч-440 про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

Надалі, постановою Шостого адміністративного апеляційного суду від 07 листопада 2019 року апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задоволено частково; рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року скасовано та ухвалено у справі нову постанову наступного змісту: адміністративний позов задовольнити частково; визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової допомоги у разі загибелі(смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установи інвалідності працівника міліції, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850; зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України розглянути матеріали про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням II групи інвалідності відповідно до пункту 9 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 та прийняти відповідне рішення.

Пунктом 9 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 визначено, що МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

17 грудня 2019 року Шостим апеляційним адміністративним судом на виконання постанови суду виданий виконавчий лист № 826/11380/18, який було направлено для примусового виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для примусового виконання.

Листом від 24 грудня 2019 року № 4/2828 за підписом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області надійшла відповідь про те, що листом ДФОП МВС України від 18 грудня 2019 року за вих. № 19128/15-2019 надіслано затверджений на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року по справі № 826/11380/18 висновок та матеріали про відмову в призначенні одноразової допомоги у зв`язку з невідповідністю вимогам п. 4 Порядку та умов призначення і виплати одноразової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установи інвалідності працівника міліції, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850.

31 березня 2020 року Головним державним виконавцем Медведєвим О.В. було закінчено виконавче провадження № 61287356 на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» - у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Підставою для закриття виконавчого провадження явився лист Міністерства внутрішніх справ України щодо закінчення виконавчого провадження №12/6-694 від 10 березня 2020 року у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.

Вважаючи дії відповідача щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним Законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів є Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що законодавством на державного виконавця покладено зобов`язання забезпечувати повне та своєчасне виконання боржником своїх обов`язків у межах виконавчого провадження та вживати відповідні заходи реагування.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Зі змісту оскаржуваної постанови від 31 березня 2020 року № 61287356 вбачається, що підставою для закриття виконавчого провадження головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєв О.В. вказав: «на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року у справі № 826/11380/18, МВС України 16 листопада 2019 року прийнято рішення про відмову в затвердженні висновку про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ».

Суд зазначає, що з метою перевірки наявності підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», що мало місце у спірних правовідносинах, необхідним є з`ясування факту повного виконання рішення суду.

Виходячи з аналізу вказаної норми права, суд звертає увагу, що пунктом 5 резолютивної частини постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року у справі № 826/11380/18 судом було зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України, розглянути матеріали про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності відповідно до пункту 9 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 та прийняти відповідне рішення.

Оскільки пункт 9 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затв. постановою КМУ від 21.10.2015 року № 850 передбачає, що МВС в місячний строк після надходження відповідних документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги, тобто передбачає альтернативу для органу МВС при прийнятті рішення, у державного виконавця були відсутні підстави для висновку про те, що рішення суду не виконане, враховуючи частину судового рішення, яка підлягала примусовому виконанню та передбачала саме прийняття рішення, без чіткого встановлення якого саме рішення - про призначення або про відмову.

Таким чином, виходячи з аналізу вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість тверджень позивача про те, що повне виконання рішення полягає саме в нарахуванні та виплаті Міністерством внутрішніх справ України відповідної одноразової грошової допомоги на користь позивача, оскільки зі змісту судового рішення та виконавчого листа, на підставі та на виконання яких відкрито ВП № 61287356 вбачається, що Міністерство внутрішніх справ України було зобов`язано, саме розглянути матеріали про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 та прийняти відповідне рішення, а не нарахувати та виплатити таку матеріальну допомогу.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Згідно з частини 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

2. Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 272 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із врахуванням особливостей ст. ст. 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Клочкова