Справа № 380/3056/20
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/3056/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, в якому просить:

- справу розглянути в порядку спрощеного провадження;

- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо відмови наказом ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 19 листопада 2019 року за № 13-8279/16-19-СГ у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Сілецької сільської ради Сокальського району, орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення та скасувати цей наказ;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання від 17 жовтня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу сільськогосподарського призначення, що розташована за межами населеного пункту на території Сілецької сільської ради Сокальського району Львівської області із прийняттям обґрунтованого і законного рішення за результатами його розгляду в установленому порядку та з обов`язковим врахуванням висновків, наведених в мотивувальній частині судового рішення;

- вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у жовтні 2019 року звернувся із клопотанням від 17 жовтня 2019 року до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу сільськогосподарського призначення (ріллі), що розташована за межами населеного пункту на території Сілецької сільської ради Сокальського району Львівської області та яка є вільною. Зазначає, що до поданого клопотання долучив графічний матеріал місця розташування бажаної земельної ділянки, копію паспорта громадянина України та інші необхідні документи. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 19 листопада 2019 року № 13-8279/16-19-СГ йому відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки із зазначенням причин такої відмови, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Наказ відповідача від 19 листопада 2019 року № 13-8279/16-19-СГ позивач вважає протиправним та таким, який належить скасувати, оскільки, на його думку, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, а відмова у наданні такого дозволу має бути мотивованою. Позивач стверджує, що в оскаржуваному наказі відповідача відмова у наданні йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки жодним чином не мотивована, а лише перелічені підстави для відмови, які передбачені частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України. Тому позивачу незрозуміло з яких саме причин йому відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та в чому ця причина полягає, виходячи зі змісту положень частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.

За таких обставин, на думку позивача, оскаржуваним наказом відповідач протиправно та необґрунтовано позбавив його можливості отримати безоплатно у власність земельну ділянку.

У зв`язку з вищенаведеним адміністративний позов просить задоволити в повному обсязі.

11 червня 2020 року через канцелярію суду від представника позивача, адвоката Савки Романа Івановича надійшла заява про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. У вказаній заяві представник позивача зазначає, що у цій справі позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5500,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 15 квітня 2020 року та детальним описом виконаних робіт. Стверджує, що розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу є співмірним із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, ціною позову та значенням справи для позивача.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що 23 жовтня 2019 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу сільськогосподарського призначення (ріллі), що розташована за межами населеного пункту на території Сілецької сільської ради Сокальського району Львівської області. 28 жовтня 2019 року відповідач звернувся з листом № К-10475/0-4359/0/37-19 до Сілецької сільської ради про висловлення позиції щодо можливості надання позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою. Сілецька сільська рада надала лист-відповідь від 05 листопада 2019 року № 709 в якому висловила обґрунтовану позицію про те, що не погоджує надання дозволу на розроблення документації із землеустрою позивачу.

Тому відповідач вважає, що Головне управління Держгеокадастру у Львівській області правомірно відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки місце розташування земельної ділянки, щодо якої звернувся позивач з відповідним клопотанням не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а відтак вирішено не передавати її у власність.

У зв`язку з наведеним, у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 23 квітня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копію посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 02 червня 2015 року Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.7).

17 жовтня 2019 року позивач звернувся до начальника Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням, у якому просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтованою площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу, яка розташована на території Сілецької сільської ради за межами населеного пункту (а.с.9). До клопотання долучив, зокрема, викопіювання з кадастрової карти, на якій зазначив місце розташування бажаної земельної ділянки (а.с.10).

19 листопада 2019 року Головне управління Держгеокадастру у Львівській області прийняло наказ № 13-8279/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» (а.с.8), пунктом першим якого наказано: відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Сілецької сільської ради Сокальського району, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з таких підстав: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (п. 7 ст. 118 Земельного кодексу України).

Вважаючи дії відповідача щодо відмови наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 19 листопада 2019 року № 13-8279/16-19-СГ у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Сілецької сільської ради Сокальського району, орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Предметом розгляду у даній справі є оцінка правомірності спірного наказу відповідача про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, оскільки позивач вважає, що відповідачем відмовлено у такому наданні без зазначення мотивів відмови.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини другої статті 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до пункту «в» частини третьої статті 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян в межах норм безоплатної приватизації визначено статтею 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до частин шостої, сьомої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Частиною десятою статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Аналіз вищенаведених норм права вказує, що обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

При цьому частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як слідує з матеріалів справи наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 19 листопада 2019 року № 13-8279/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Сілецької сільської ради Сокальського району, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Підставою відмови зазначено: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (п. 7 ст. 118 Земельного кодексу України).

Оцінюючи наведені підстави для відмови, які зазначені у спірному наказі відповідача, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України чітко встановлено, що відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою має бути мотивована. Тому відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, відмовляючи особі, яка звернулася до нього із відповідним клопотанням, у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, зобов`язаний мотивувати підстави для відмови у наданні такого дозволу, тобто чітко зазначити в чому саме полягає невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Вказаний обов`язок відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність щодо мотивування відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою прямо випливає з норми частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.

У цій адміністративній справі, відповідач, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, обмежився лише цитуванням частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, жодним чином не обґрунтувавши в чому ж саме полягає невідповідність місця розташування земельної ділянки, яку бажає отримати позивач, вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, за таких обставин, суд доходить висновку, що передбачений частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України обов`язок щодо мотивування відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою відповідачем не виконаний, що в свою чергу свідчить про неповний розгляд клопотання позивача та, як наслідок, неправомірність спірного наказу.

З огляду на зазначене, доводи позивача в цій частині є обґрунтованими та переконливими, а тому враховуються судом.

Щодо посилань відповідача на те, що Сілецька сільська рада надала лист-відповідь від 05 листопада 2019 року № 709, у якому висловила обґрунтовану позицію про те, що не погоджує надання дозволу на розроблення документації із землеустрою позивачу, як на виправдання правомірності спірного наказу суд зауважує, що, як вже було зазначено вище, частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Така підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, як погодження чи не погодження сільською радою відведення земельної ділянки, на яку посилається відповідач, відсутня у частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України, якою імперативно визначено вичерпний перелік підстав для відмови.

Більше того, вказана підстава не була зазначена у спірному наказі відповідача, який є предметом розгляду у цій справі.

Тому доводи відповідача в цій частині суд оцінює критично та до уваги не приймає.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірний наказ відповідача від 19 листопада 2019 року № 13-8279/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» не відповідає критеріям, які визначені у пунктах першому, третьому, п`ятому, шостому частини другої статті 2 КАС України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, позовна вимога про визнання протиправними дій Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо відмови наказом ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 19 листопада 2019 року за № 13-8279/16-19-СГ у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Сілецької сільської ради Сокальського району, орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення задоволенню не підлягає, оскільки, на думку суду, визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 19 листопада 2019 року № 13-8279/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» достатньо для відновлення порушеного права позивача та не потребує додаткового визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень, результатом яких і є прийняте спірне рішення (наказ від 19 листопада 2019 року № 13-8279/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою»), яке визнано судом протиправним та скасовано.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на наведене, позовну вимогу про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання від 17 жовтня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу сільськогосподарського призначення, що розташована за межами населеного пункту на території Сілецької сільської ради Сокальського району Львівської області із прийняттям обґрунтованого і законного рішення за результатами його розгляду в установленому порядку та з обов`язковим врахуванням висновків, наведених в мотивувальній частині судового рішення належить задоволити в повному обсязі.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Щодо стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт перший частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

За правилами частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На виконання вимог вказаної норми представник позивача подав суду:

- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1019564 від 15 квітня 2020 року;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 001643

- договір № 20/0319-2 про представництво інтересів (надання професійної правничої допомоги) від 19 березня 2020 року відповідно до якого ОСОБА_1 доручає, а адвокат Савка Р.І приймає на себе обов`язки по наданню усної та письмової консультативно-правової роботи, підготовці необхідних процесуальних документів позовної заяви, заяв, звернень, скарг, заперечень, відзивів, пояснень, інших та по представництву інтересів Кондратюк В.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити дії.

- детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) по справі № 380/3056/20 відповідно до якого адвокат Савка Р.І. виконав наступні роботи та надав такі послуги: з`ясування предмету спору, матеріального права, яке регулює спірні правовідносини, на що витрачено 2 год.; підготовка позовної заяви до її розгляду в суді та збір доказів 5 год.; консультування позивача за час знаходження справи на розгляді в суді 2 год. Загальна кількість годин, витрачених на виконання умов договору про правову допомогу становить 9 год.

- дублікат квитанції № 0.0..1 від 15 квітня 2020 року, відповідно до якої позивач сплатив 5500,00 грн. на рахунок одержувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичний центр захисту прав власників», призначення платежу: за надані послуги згідно договору про правову допомогу.

- довідку від 04 червня 2020 року, видану про те, що адвокат ОСОБА_2 з 15 січня 2014 року знаходиться по даний час в трудових відносинах з ТОВ «Юридичний центр захисту прав власників».

Оцінюючи подані представником позивача докази, якими обґрунтовуються та підтверджуються понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, суд звертає увагу на те, що як вже було зазначено вище такі витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Так, у поданому детальному описі виконаних робіт (наданих послуг) по справі № 380/3056/20 адвокат Савка Роман Іванович вказує, що виконав наступні роботи та надав такі послуги:

- з`ясування предмету спору, матеріального права, яке регулює спірні правовідносини, на що витрачено 2 год.;

- підготовка позовної заяви до її розгляду в суді та збір доказів 5 год.;

- консультування позивача за час знаходження справи на розгляді в суді 2 год. Загальна кількість годин, витрачених на виконання умов договору про правову допомогу згідно вказаного детального опису становить 9 год.

Разом з тим, суд зауважує, що у вказаному детальному описі виконаних робіт (наданих послуг) відсутній розрахунок витрат на правничу допомогу, тобто не зазначено вартість кожного з виду робіт (послуг), які виконані (надані) адвокатом, а також не вказано загальну їх вартість, яку належить оплатити клієнту. Не містить такого розрахунку і наданий адвокатом Савкою Р.І. договір № 20/0319-2 про представництво інтересів (надання професійної правничої допомоги) від 19 березня 2020 року.

Крім того, як слідує зі змісту детального опису виконаних робіт (наданих послуг) по справі № 380/3056/20, такий опис складений адвокатом 04 червня 2020 року, натомість оплата за надання правничої допомоги відповідно до дублікату квитанції № 0.0..1 від 15 квітня 2020 року здійснена позивачем 15 квітня 2020 року, тобто раніше.

Також у дублікаті квитанції № 0.0..1 від 15 квітня 2020 року в реквізиті призначення платежу зазначено: «за надані послуги згідно договору про правову допомогу», однак не вказано згідно якого саме договору про правову допомогу здійснюється оплата чи у якій справі. Отже, вказаний дублікат квитанції № 0.0..1 від 15 квітня 2020 не може слугувати належним та допустимим доказом на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у цій адміністративній справі.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що позивачем не надано розрахунку витрат на правничу допомогу, а також зважаючи на те, що дублікат квитанції № 0.0..1 від 15 квітня 2020 не може слугувати належним та допустимим доказом на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у цій адміністративній справі, суд дійшов висновку, що в задоволені заяви адвоката ОСОБА_2 від 11 червня 2020 року про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу належить відмовити.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак, його розподіл на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (проспект Чорновола, 4, м. Львів, 79019) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 19 листопада 2019 року № 13-8279/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 17 жовтня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу сільськогосподарського призначення, що розташована за межами населеного пункту на території Сілецької сільської ради Сокальського району Львівської області з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні вимоги адвоката ОСОБА_2 про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 30 червня 2020 року.

Суддя Клименко О.М.