Справа № 743/677/20
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/677/20 Суддя (судді) першої інстанції: Павленко О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 229 КАС України у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року (смт. Ріпки, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про продовження строку затримання,-

В С Т А Н О В И Л А :
Військова частина НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернулася з позовом до суду, в якому просить продовжити строк затримання на шість місяців до граничного терміну тримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення відповідача, а саме до 31.11.2020.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не має документів, на підставі яких можливе його повернення до Народної Республіки Бангладеш. При цьому, позивачем були вжиті заходи щодо встановлення особи відповідача, зокрема надсилалися запити через Департамент консульської служби МЗС України до Посольства Бангладеш у Польщі, яке є уповноваженим органом щодо ідентифікування та документування громадян Народної Республіки Бангладеш. Разом із тим, на даний час відповіді на вищезазначені запити не надходили, особа відповідача не ідентифікована, а відомості щодо законного перетинання державного кордону особою за інформацією, що містить копія закордонного паспорту серії НОМЕР_2 , у наявних базах відсутні.

Відповідач у відзиві на позовну заяви заперечував проти задоволення позову, зазначив, що відповідач не перешкоджав ідентифікації своєї особи, в момент затримання повідомив всі правдиві відомості про себе, не підписував заяв про відмову від ідентифікації та направляв на адресу позивача заяву про співпрацю, долучивши до неї копію свого паспорта НОМЕР_2 . Позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували направлення ним запитів та повторних запитів через Департамент консульської служби МЗС України до компетентних органів країни походження відповідача з метою його ідентифікації, що свідчить про відсутність активних дій зі сторони позивача щодо ідентифікації особи відповідача.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Продовжено строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на шість місяців до 31 листопада 2020 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що не перешкоджав ідентифікації своєї особи та надав усі необхідні відомості для цього. Крім того, рішенням не обґрунтована мета продовження строку тримання. Вказує, що позивач не довів та не підтвердив вчинення всіх обов`язків, покладених на нього законодавством з метою ідентифікації відповідача.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.06.2019 відповідача затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства строком на шість місяців, оскільки він незаконно перебуває в Україні.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27.11.2019 було відмовлено у задоволені позову військової частини НОМЕР_1 ЗРУ ДПС України про продовження строку затримання відповідача.

Зазначене судове рішення було скасовано постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2019 та продовжено строк затримання відповідача в ПТПІ на шість місяців до 31.05.2020.

З листів від 22.01.2020, 31.01.2020, 16.03.2020, 23.05.2020 вбачається, що представник позивача звертався до Департаменту консульської служби МЗС України з проханням доручити Посольству України в Республіці Польща передати до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польщі звернення щодо ідентифікації та документування затриманих в адміністративному порядку іноземців, у яких відсутні документи, що посвідчують особу та які назвалися громадянами Бангладеш. До переліку затриманих іноземців також було включено відповідача.

Враховуючи закінчення 31.05.2020 строку поміщення відповідача до пункту тимчасового перебування іноземців та відсутністю відповідей, які б дозволили здійснити ідентифікацію особи, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині затримання відповідача з метою його ідентифікації, підлягають задоволенню, а відтак строк затримання відповідача необхідно продовжити на шість місяців до 31 листопада 2020 року, з огляду на відсутність інформації про належність відповідача до громадянства Народної Республіки Бангладеш, а також відомостей, котрі ідентифікують його особу. При цьому, позовні вимоги в частині затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення не підлягає задоволенню, оскільки відсутнє судове рішення про примусове видворення відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України (далі - Закон).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Приписи ч. 1 ст. 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Приписи ч. 11 ст. 289 КАС України визначають, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Тобто, існування принаймні однієї з передбачених у ч. 11 ст. 289 КАС України умов з урахуванням обставин справи є достатнього підставою для затримання іноземця або продовження строку такого затримання.

За правилами ч. 12 ст. 289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідно до ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визнаний в Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, що затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно п. 1 розділу VІ Інструкції якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою, до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Суд першої інстанції вірно вказав, що позивачем вжито достатніх заходів для ідентифікації відповідача, тому твердження відповідача щодо невжиття дій, направлених на ідентифікацію відповідача, судом до уваги не беруться.

При цьому, відповідач не звертався до компетентних органів України із заявою про визнання його біженцем, або особою, котра потребує додаткового захисту. Дані про те, що відповідач піддавався переслідуванням за расовими, етнічними, релігійними ознаками, чи політичним переконанням в країні походження відсутні.

На час звернення з позовом до суду позивач не отримав інформації про належність відповідача до громадянства Народної Республіки Бангладеш, а також відомостей, котрі ідентифікують його особу.

Щодо посилання апелянта на те, що наявна у нього копія паспорта Народної Республіки Бангладеш серії ВР0812477 (а.с. 18) дає можливість позивачу здійснити ідентифікацію відповідача, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

В апеляційній скарзі відповідачем не зазначається, де знаходиться оригінал вказаного паспортного документу. Доказів перебування його у розпорядженні відповідача матеріали справи не містять. Викладене, у свою чергу, свідчить, що оригінал паспорту Народної Республіки Бангладеш ВР0812477 у відповідача відсутній.

У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що положення п. п. 9, 10 Інструкції передбачають, що приймання органами охорони державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон України іноземців для подальшого примусового видворення здійснюється після перевірки наявності дійсних документів на право перетинання державного кордону (паспортного документа або посвідчення особи на повернення).

Отже, у розумінні приписів Інструкції, що копія паспорту не є документом, що посвідчує особу відповідача та дає право на перетинання державного кордону.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що на момент звернення до суду із вказаним позовом процедура ідентифікації відповідача позивачем не була проведена з незалежних від останнього причин, а саме - з підстав відсутності співпраці з боку іноземця, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Посилання апелянта на те, що позивачем не доведено вжиття визначених законодавством заходів для його ідентифікації, спростовуються матеріалами цієї справи.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення не підлягають задоволенню, оскільки відсутнє судове рішення про примусове видворення відповідача.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 25.06.2020.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна