Справа № 9901/187/19
Суддя: Лященко Наталія Павлівна
Дата ухвалення: 2020-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н. П., Британчука В. В., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М.
Справа № 9901/187/19
Провадження № 11-1280заі19
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладаємо окрему думку.
Рішенням Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 14 березня 2019 року № 757/0/15-19 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України - вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду з позовом до ВРП про визнання протиправним та нечинним зазначеного рішення, поновлення його на роботі на посаді судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, посилаючись на те, що відповідач під час його прийняття діяв не у спосіб, визначений законом, оскільки ВРП могла звільнити суддю на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України тільки у випадку відсутності раніше прийнятого рішення за поданням Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ). Тобто ВРП не наділено повноваженнями приймати рішення за поданням ВРЮ, на підставі якого вже було прийнято відповідну постанову Верховною Радою України (далі - ВРУ), яку надалі було визнано протиправною та скасовано. З огляду на рішення міжнародної судової установи, прийняте в тому числі за заявою ОСОБА_1 , рішення ВРЮ, яке стало підставою для прийняття ВРУ постанови про звільнення позивача, прийнято з порушенням норм чинного на той час законодавства та не відповідає принципам незалежності. А тому в оскаржуваному рішення ВРП мало спростувати висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) і національних судів та навести переконливі докази того, чому прийняте з порушенням вимог закону рішення ВРЮ є чинним. Внаслідок протиправних дій відповідача здійснено повторне переслідування судді з повторним застосуванням санкції, без наведення в оскаржуваному рішенні жодних мотивів та аргументів притягнення до дисциплінарної відповідальності, внаслідок чого позивача звільнено з посади. Відповідач пропустив строк для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Рішенням Касаційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ВРП від 14 березня 2019 року № 757/0/15-19. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що дисциплінарне стягнення щодо позивача застосовано після спливу передбаченого законом строку, однак в цій частині оскаржуване рішення відповідача не містить відповідних мотивів.

У грудні 2019 року ВРП звернулася з апеляційною скаргою до Великої Палати Верховного Суду, в якій просила скасувати рішення Касаційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та нечинним рішення ВРП від 14 березня 2019 року № 757/0/15-19.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року апеляційну скаргу ВРП задоволено, рішення Касаційного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та нечинним рішення ВРП від 14 березня 2019 року № 757/0/15-19 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

З висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося з таких підстав.

Указом Президента України від 31 серпня 2004 року №1026/2004 позивача призначено на посаду судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області.

Постановою ВРУ від 14 квітня 2010 року позивача обрано на посаду судді цього ж суду безстроково.

У січні 2012 року до ВРЮ надійшли заява ОСОБА_2 та депутатське звернення народного депутата України Коржева А. Л. щодо порушення позивачем норм законодавства під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3

29 травня 2012 року ВРЮ прийняла рішення № 748/0/15-12 про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за порушення присяги.

Підставою для ухвалення вказаного рішення стали допущені позивачем порушення норм чинного законодавства України під час розгляду у грудні 2011 року заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами.

Відповідно до висновків, викладених у рішенні ВРЮ, дії, вчинені суддею ОСОБА_1 , свідчать про його безвідповідальне ставлення до своїх службових обов`язків, умисне порушення ним вимог чинного законодавства України при здійсненні правосуддя, що викликає сумнів у його об`єктивності та неупередженості. Дії судді спричинили позбавлення особи права на апеляційне оскарження судових рішень і є підставою для внесення подання про звільнення його з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за порушення присяги.

13 червня 2012 року за вихідним № 44/0/12-12 подання ВРЮ про звільнення судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 з посади за порушення присяги судді направлено до ВРУ.

Рішення ВРЮ від 29 травня 2012 року № 748/0/15-12 ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 4 липня 2012 року у справі П/9991/419/12 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВРЮ про визнання рішення від 29 травня 2012 року № 748/0/15-12 незаконним відмовлено.

21 червня 2012 року питання про звільнення позивача з посади судді у зв`язку з порушенням присяги розглядалось на пленарному засіданні ВРУ. Відповідно до результатів поіменного голосування за звільнення з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням присяги проголосував 221 народний депутат України, при необхідних 226 голосів, тобто рішення прийнято не було.

25 червня 2012 року ВРЮ повторно звернулась до ВРУ з поданням № 45/0/12-12 про звільнення позивача.

Постановою Верховної Ради України від 5 липня 2012 року № 5126-VI позивача звільнено з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у зв`язку з порушенням присяги судді.

Зазначену постанову ВРУ оскаржено ОСОБА_1 в судовому порядку.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 4 вересня 2012 року у справі № П/9991/944/12 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання постанови від 5 липня 2012 року № 5126?VI незаконною.

У лютому 2013 року ОСОБА_1 подав до ЄСПЛ заяву проти України, в якій скаржився: за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), - на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за статтею 8 Конвенції - на те, що звільнення значним чином вплинуло на його приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_1 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об`єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.

Справу було розпочато за заявами, у яких стверджувалось, зокрема, що звільнення заявників з посад суддів порушувало їхні права, гарантовані статтями 6 та 8Конвенції. Факти, що стали підставою для їх звільнення, розглядала ВРЮ. Подання ВРЮ про звільнення суддів були внесені на розгляд до ВРУ або Президента України (залежно від того, який з цих органів влади призначав заявників на посади суддів) для прийняття остаточних рішень щодо їх звільнення. У подальшому заявники безрезультатно оскаржували своє звільнення до Вищого адміністративного суду України або інших судів.

19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_1 № 15073/13, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Суд, встановлюючи порушення за пунктом 1 статті 6 Конвенції, зазначив, що національні органи, розглядаючи справи заявників, не були незалежними і неупередженими. Суд послався на висновки у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 109-31), у якій було встановлено, що провадження у ВРЮ і ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки. Також у рішенні ЄСПЛ вказав на те, що у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 166-67 та 173-85) Суд встановив, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції. Ці висновки застосовні і до заяв, що розглядаються, і Суд не вбачає причин відступати від них. Таким чином, як констатовано у рішенні Суду, було порушення статті 8 Конвенції щодо усіх заявників.

Вказане рішення набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

У травні 2017 року позивач звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд судового рішення Верховним Судом України з підстави, встановленої пунктом 3 частини першої статті 237 КАС України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року), у якій просив скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 4 вересня 2012 року та прийняти рішення про задоволення позову.

Постановою Верховного Суду України від 7 серпня 2017 року заяву позивача задоволено частково, постанову Вищого адміністративного суду України від 4 вересня 2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 , Верховний Суд України виходив з того, що згідно із визначеним чинним законодавством порядком виконання рішень Європейського суду з прав людини, а також враховуючи, що Верховний Суд України відповідно до наданих йому повноважень позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи, досліджувати докази та оцінювати їх, констатовані ЄСПЛ порушення конвенційних та національних вимог в аспекті справи, що розглядається, можуть бути усунуті в спосіб скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 4 вересня 2012 року, якою ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову, й передачі справи до цього суду на новий розгляд, під час якого необхідно ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

На виконання пункту 5 частини першої розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в новій редакції) позовну заяву передано до Касаційного адміністративного суду.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 1 лютого 2018 року у справі № П/9991/944/12 позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною та скасовано постанову ВРУ від 5 липня 2012 року № 5126-VI.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року апеляційні скарги ВРУ та ОСОБА_1 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 1 лютого 2018 року у справі № П/9991/944/12 залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Наказом голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 вересня 2018 року №12-к на виконання рішення ЄСПЛ від 19 січня 2017 року і постанови Верховного Суду від 1 лютого 2018 року у справі № П/9991/944/12 скасовано наказ від 13 липня 2012 року №13-к про відрахування судді ОСОБА_1 16 липня 2012 року зі штату Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у зв`язку з порушенням присяги; визнано ОСОБА_1 таким, що приступив до виконання обов`язків судді цього суду з 13 вересня 2018 року.

14 березня 2019 року ВРП ухвалено рішення №757/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області на підставі пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України».

ВРП дійшла висновку, що рішення ВРЮ від 29 травня 2012 року № 748/0/15-12 про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги є чинним, а тому питання правомірності, обґрунтованості та наявності підстав для внесення Вищою радою юстиції подання про звільнення ОСОБА_1 перебуває поза межами компетенції ВРП у цьому провадженні.

Жодних власних висновків та мотивів звільнення судді з посади у зв`язку з вчиненням істотного дисциплінарного проступку, грубим чи систематичним нехтуванням обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявленням його невідповідності займаній посадізазначене рішення ВРП не містить.

Разом із тим частина шоста статті 56 глави 6 розділу ІІ Закону України «Про Вищу раду правосуддя» покладає на ВРП обов`язок ухвалити вмотивоване рішення за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України.

Частиною другою статті 115 Закону України від 2 червня 2016 року

№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» також встановлено, що факти, які свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені ВРП (її відповідним органом).

За таких обставин ВРП, як повноважний орган для розгляду питання щодо звільнення судді з посади мав самостійно встановлювати всі факти, які свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку ОСОБА_1 та в своєму рішенні від 14 березня 2019 року № 757/0/15-19 відобразити власні висновки щодо того, які саме дії судді свідчать про вчинення ним істотного дисциплінарного проступку, навести мотиви та аргументи притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

Таким чином, на ВРП покладається обов`язок навести мотиви, з яких вона дійшла певних висновків, та відповідні їм підстави при вирішенні питання про звільнення судді. Наявність такої вимоги про здійснення перевірки мотивів і підстав на цій стадії обумовлена необхідністю забезпечити таку процедуру, яка гарантує об`єктивний та ретельний розгляд питання про притягнення судді до найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, та запобігти можливим зловживанням дисциплінарними провадженнями.

Проте оскаржуване рішення ВРП від 14 березня 2019 року № 757/0/15-19 має формальний характер, в ньому не надано жодної оцінки діям судді, які б свідчили про вчинення ним істотного дисциплінарного проступку, обвинувачення судді у вчиненні проступку не конкретизовано, що позбавило його права захищатися від цього обвинувачення та мало наслідком порушення права позивача на безсторонній та неупереджений розгляд.

Натомість ВРП в оскаржуваному позивачем рішенні обмежився посиланням на чинність рішення ВРЮ від 29 травня 2012 року № 748/0/15-12 та встановлені в ньому обставини.

Відповідно до пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя», матеріали та подання ВРЮ про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» не прийнято рішення Президентом України чи ВРУ, передаються до ВРП для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях. Суддя, щодо якого до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» ВРЮ внесено подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи ВРУ, звільняється з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Як встановлено судами, подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді від 29 травня 2012 року № 748/0/15-12 двічі вносилось до ВРУ, за наслідками розгляду якого 5 липня 2012 року було прийнято постанову ВРУ № 5126-VI про звільнення позивача з посади судді. В судовому порядку цю постанову було визнано протиправною та скасовано.

За таких обставин ВРП не мало визначених законом підстав та повноважень для розгляду зазначеного подання та вирішення питання про звільнення позивача з посади судді, оскільки за наслідками його розгляду ВРУ вже приймала відповідне рішення.

Крім того, визнаючи протиправною постанову ВРУ від 5 липня 2012 року № 5126-VI про звільнення позивача з посади судді, суд виходив із того, що оскаржувана постанова є індивідуальним актом, який виконав функцію індивідуального врегулювання прав та обов`язків позивача і став підставою для протиправного звільнення його з посади судді, а тому замість визнання її незаконною необхідно застосувати такий спосіб захисту порушеного права позивача, як визнання оскаржуваної постанови протиправною та скасування її. Касаційний адміністративний суд зазначив, що рішення про часткове задоволення позову, прийнято не з підстав, які зазначав позивач, а відповідно до приписів Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» з метою належного виконання рішення ЄСПЛ у справах «Куликов та інші проти України», «Олександр Волков проти України» шляхом повторного розгляду справи у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції.

При цьому ЄСПЛ у справі «Куликов та інші проти України», відхиляючи скарги заявників щодо необхідності вжиття заходів загального характеру для реформування системи дисциплінарної відповідальності суддів в Україні, зазначив, що відповідно до його вказівки на вжиття заходів загального характеру у справі «Олександр Волков проти України» немає необхідності робити аналогічну вказівку у цій справі. Тобто, Суд вказав на те, що ця справа свідчить про серйозні системні проблеми функціонування судової влади в Україні. Зокрема, встановлені у справі порушення наводять на думку, що система судової дисципліни в Україні не є організованою належним чином, і вона не забезпечує достатнє відділення судової гілки влади від інших гілок державної влади. Більш того, вона не надає достатніх гарантій проти зловживань та неправильного застосування дисциплінарних заходів, що шкодить незалежності судової влади, в той час як остання є однією з найважливіших цінностей, які підтримують ефективність демократій. Тому Суд вважає необхідним наголосити, що Україна повинна негайно запровадити у своїй правовій системі загальні реформи, на які було вказано вище. При цьому органи влади України повинні належним чином враховувати це рішення, відповідну практику Суду і відповідні рекомендації, резолюції та рішення Комітету міністрів (п.п. 199, 201 рішення у справі «Олександр Волков проти України»).

Уряд зазначив, що з метою реформування системи дисциплінарної відповідальності суддів в Україні було вжито значних законодавчих заходів. Уряд стверджував, що після подій, які відбулися у лютому 2014 року і призвели до надзвичайної зміни в державній владі в Україні, відбулась позитивна тенденція у напрямку захисту прав людини, зокрема, прав суддів. У якості прикладу Уряд навів справу п. Ковзеля (заява № 35336/11), якого було поновлено на посаді. Таким чином, Уряд стверджував, що може самостійно вирішити питання вжиття заходів індивідуального характеру.

Щодо вжиття заходів індивідуального характеру, а саме поновлення заявників на посадах, у великій кількості справ, в яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б відновлення національного провадження. У справі «Олександр Волков проти України» Суд зазначив, що відновлення національного провадження не було належним заходом. Беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд у тій справі дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що справу заявника у найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до принципів Конвенції і надав Уряду вказівку забезпечити поновлення заявника на посаді. Суд зазначає, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції Українита законів України, а також інституційні зміни. У зв`язку з цим Суд не в змозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Таким чином, Суд не дотримується підходу, обраного у справі «Олександр Волков проти України» щодо вказівки про вжиття заходів індивідуального характеру, та відхиляє відповідне прохання.

Тобто, з огляду на триваючу повномасштабну судову реформу, та доводи Уряду про позитивні тенденції у напрямку захисту прав людини, зокрема, прав суддів та про здатність самостійно вирішити питання вжиття заходів індивідуального характеру, зокрема, шляхом поновлення суддів на посадах, ЄСПЛ вирішив не дотримуватись підходу, обраного у справі «Олександр Волков проти України» щодо вказівки про вжиття заходів індивідуального характеру, та відхилив відповідне прохання. Таким чином, оскільки, оцінити ефективність відновлення національного провадження на час розгляду справи Судом неможливо, але принаймні на перший погляд немає підстав вважати, що відновлення національних проваджень буде даремним і безрезультатним, ЄСПЛ не застосував заходи індивідуального характеру на відміну від справи «Олександр Волков проти України», де чинна на той час ситуація не залишала реального вибору щодо індивідуальних заходів, яких слід ужити, щоб виправити порушення конвенційних прав заявника, та в якій Суд безпосередньо зобов`язав державу забезпечити якнайшвидше поновлення заявника на посаді судді.

Натомість, після набуття статусу остаточного рішенням ЄСПЛ, яке було постановлено за заявами, в яких стверджувалось про порушення прав позивачів, гарантованих статтями 6 та 8 Конвенції, внаслідок їх звільнень з посади суддів та про безрезультатність оскарження таких звільнень у судах (що й було констатовано Судом), ОСОБА_1 повторно піддано дисциплінарному провадженню у виді звільнення, незважаючи на встановлені Судом порушення, з тих самих підстав та за аналогічних обставин, що підриває довіру до ефективності такого способу поновлення порушених прав, як відновлення національного провадження та піддає сумніву твердження Уряду про можливість самостійно вирішити питання вжиття заходів індивідуального характеру.

Судами встановлено, що підставою для застосування щодо позивача дисциплінарного стягнення та прийняття рішення про його звільнення з посади судді стали дії, вчинені під час розгляду цивільної справи у грудні 2011 року. Тобто дії, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення позивача з посади судді, були вчинені ним у грудні 2011 року, а рішення про застосування щодо нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ухвалено ВРП у березні 2019 року.

Норми Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній на час вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, не передбачали жодних обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.

Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» викладено Закон України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в новій редакції, що набрала чинності з 28 березня 2015 року.

За приписами частини четвертої статті 96 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в зазначеній редакції дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

У частині одинадцятій статті 109 Закону України від 2 червня 2016 року

№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній на час прийняття ВРП оскаржуваного рішення від 14 березня 2019 року № 757/0/15-19, закріплено аналогічну норму, згідно з якою дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження.

Тобто, на час повторного застосування ВРП дисциплінарного стягнення до позивача на підставі рішення від 17 грудня 2015 року № 1194/0/15-15 діяв присічний трирічний строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності з дня вчинення проступку.

Відповідач в силу положень статті 58 Конституції України повинен був застосувати трирічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, оскільки його застосування є заходом, який покращує становище судді порівняно з нормою, яка діяла на час вчинення суддею ОСОБА_1 дій, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення його з посади судді, і не встановлювала строк для вирішення питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № П/800/310/17 (провадження № 11-2сап18), від 1 листопада 2018 року у справі № 800/493/15 (провадження № 11-635сапс18), від 24 січня 2019 року у справі № 800/156/16 (провадження № 11-627сапс18).

Строк, протягом якого до судді може бути застосовано дисциплінарне стягнення, відноситься до процедурних гарантій, стосується усієї процедури притягнення судді до відповідальності та в силу вимог закону підлягає обов`язковому застосуванню саме під час вирішення питання застосування такого стягнення.

Зі змісту оскаржуваного рішення ВРП від 17 грудня 2015 року № 1194/0/15-15 вбачається, що дисциплінарне стягнення щодо позивача застосовано після спливу передбаченого законом строку за проступок, вчинений ним у грудні 2011 року, однак рішення відповідача не містить відповідних мотивів.

З урахуванням зазначеного, вважаємо рішення ВРП від 17 грудня 2015 року № 1194/0/15-15 необґрунтованим та протиправним, тому Велика Палата Верховного Суду, керуючись статтями 315 та 317 КАС України, мала б залишити без змін рішення суду першої інстанції, яким оскаржуване рішення ВРП визнано протиправним та скасовано.

СуддіН. П. Лященко В. В. Британчук М. І. Гриців Ж. М. Єленіна О. Б. Прокопенко О. М. Ситнік