Справа № 380/1844/20
Суддя: Лунь Зоряна Іванівна
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа №380/1844/20

23 червня 2020 року

зал судових засідань №10

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Лунь З.І.,

секретар судового засідання Ходань Н.С.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Байтало Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до Прокуратури Львівської області (місцезнаходження: 79005, м.Львів, проспект Т.Шевченка, 17/19, ), в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у сумі 14486,99грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач покликається на те, що наказом Генерального прокурора від 22.10.2019 №448к його звільнено з посади першого заступника прокурора Львівської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», а саме з 22.10.2019. Проте розрахунок не було здійснено в день звільнення, а саме виплати премії за фактично відпрацьовані робочі дні жовтня 2019року, а лише 30.10.2019 із затримкою 7днів, що є порушенням прав та інтересів позивача. Зазначає, що відповідачем порушено приписи ч.1 ст. 116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. У відповідності до ст.117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, який у даному випадку становить період з 22.10.2019 по 30.10.2019. Вважаючи у зв`язку з цим свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 06.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, надати (надіслати) суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

На виконання ухвали суду відповідач подав до суду відзив на позовну заяву від 20.03.2020 за №05/2-214 вих-20. Обґрунтовуючи у відзиві правомірність своїх дій, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що строк затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку склав 7 днів, оскільки виплату належних йому коштів здійснено 24.09.2019 та 30.09.2019. Так як відповідно до наказу ГПУ від 22.10.2019, який поступив у відділ фінансування та бухгалтерського обліку в другій половині 22.10.2019, проведено нарахування належних сум при звільненні (посадовий оклад, надбавку за вислугу років, надбавку за виконання особливо важливої роботи, надбавку за допуск до державної таємниці, компенсацію за невикористані дні відпустки в кількості 209 днів) в сумі 327383,67 грн. Розрахункові при звільненні подано та зареєстровано в органах ДКСУ 23.10.2019, а виплату проведено 24.10.2019 (відповідно до Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом МФУ від 24.12.2012 №1407). Премія, належна за відпрацьований час, нарахована відповідно до наказу ГПУ від 29.10.2019 №111-зк (отримано відділом фінансування та бухгалтерського обліку 30.10.2019) і виплачена 30.10.2019 в сумі 7307,18грн. Тому вважає, що відповідач діяв у спосіб, який визначений відомчими нормативно - правовими актами та у відповідності до діючого законодавства.

Позивач, на відзив відповідача, подав відповідь на відзив та додаткові пояснення. Вказує, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Щодо доводів відповідача про відсутність у позові розрахунку суми, яка підлягає стягненню, зазначив, що такі не відповідають дійсності, оскільки відповідний розрахунок є наявним у матеріалах справи. Також звернув увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 18.10.2018 у справі №815/1048/16 зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

На адресу суду від представника відповідача надійшли пояснення на відповідь на відзив та додаткові пояснення позивача, в якому просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову. Свої пояснення обґрунтовує тим, що у період з 22.10.2019 (дата звільнення з посади до 24.10.2019 (дати зарахування на картковий рахунок позивача у AT КБ «Приватбанк») відповідачем без безпідставних зволікань вчинялись послідовні дії, направлені на проведення розрахунку з позивачем, у зв`язку з його звільненням, що свідчить про відсутність правових підстав для притягнення останнього до відповідальності за порушення законодавства про працю у зв`язку з відсутністю у його діях вини. Вказав також на те, що наказ про встановлення розміру преміювання першим заступникам, заступникам прокурорів Автономної Республіки Крим, областей, міста Києва за жовтень 2019року, виданий 29.10.2019 за № 111-зк. Водночас, у зв`язку із зазначеним обрахунком премії, як складової виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати, було технічно здійснено відділом фінансування та бухгалтерського обліку 30.10.2019, після надходження відповідного наказу ГПУ від 29.10.2019 № 11-зк. Тому вважає, що оскільки станом на 22.10.2019 - дату видачі наказу про звільнення позивача із займаної посади, був відсутній наказ про преміювання, у відповідача не було підстав для нарахування таких коштів. Після видання наказу про преміювання, з позивачем було здійснено відповідний розрахунок.

Представником відповідача неодноразово надсилалися на електронну пошту суду заяви про відкладення судового засідання, у зв`язку з надзвичайною ситуацією, пов`язаною з запобіганням поширення вірусу.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві та додаткових поясненнях. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві, поясненнях на позовну заяву, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд встановив таке.

Наказом Генерального прокурора від 22.10.2019 №448к ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника прокурора Львівської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», а саме з 22.10.2019.

Із розрахункового листа убачається, що у жовтні 2019року (місяць звільнення) позивачу нараховано компенсацію за 209днів невикористаної відпустки, кошти за відрядження, а також заробітну плату за фактично відпрацьовані робочі дні жовтня 2019року, яка складається з посадового окладу, надбавки за виконання особливо важливої роботи, надбавки за допуск до державної таємниці, надбавки за вислугу років та щомісячної премії.

Позивач зазначає, що при його звільненні з ним не було проведеного остаточного розрахунку.

Остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням з позивачем проведено 24.10.2019 та 30.10.2019, що підтверджується випискою з АТ КБ «ПриватБанк».

Розрахунок, а саме виплата премії за фактично відпрацьовані робочі дні жовтня 2019року, виплачена лише 30.10.2019 із затримкою 7днів.

Позивач, посилаючись на ст.116-117 КЗпП України, вважає, що з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки за період з 22.10.2019 по 30.10.2020, тому звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу.

Згідно із ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Дане право безпосередньо реалізується шляхом гарантування своєчасної та повної виплати заробітної плати (грошового забезпечення).

Зокрема, відповідно до ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із ч.3 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини 1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). За приписами ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11.11.1996 «Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України» від 11.04.2013 «Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).

Висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15).

Як вбачається із рішення ЄСПЛ, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд ЄСПЛ, ґрунтувались на тому, що ст.117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Аналізуючи застосування судами ст.ст.116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію ст.117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у п.58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).

Відповідно за висновком ЄСПЛ не було порушення ст.6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п.59 рішення).

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічна позиція викладена постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Відповідно до ч. 5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, непроведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк передбачений ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 820/6287/16.

Аналіз спеціального законодавства та положень КЗпП України свідчить про помилковість доводів представника відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України, тому судом до уваги не беруться.

З огляду на вказане, суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку при здійсненні обрахунку сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач має право застосувати аналогію закону шляхом здійснення обрахунку на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок) при визначенні середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку у спірних правовідносинах.

Пунктами 5, 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом установлено, що наказом Генерального прокурора від 22.10.2019 №448к ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника прокурора Львівської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», а саме з 22.10.2019.

Згідно із розрахунковим листом, у жовтні 2019року позивачу нараховано компенсацію за 209днів невикористаної відпустки, кошти за відрядження, а також заробітну плату за фактично відпрацьовані робочі дні жовтня 2019року, яка складається, а саме: з посадового окладу, надбавки за виконання особливо важливої роботи, надбавки за допуск до державної таємниці, надбавки за вислугу років та щомісячної премії.

Згідно із випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 02.03.2020 вищезазначені грошові кошти виплачені позивачу, що підтверджено позивачем у судовому засіданні та не спростовано представником відповідача.

Так, відповідно до виписки АТ КБ «ПриватБанк» по позивача особистій картці/рахунку, позивачем 24.10.2019 отримано заробітну плату (за фактично відпрацьовані робочі дні жовтня 2019року, яка складається, а саме: з посадового окладу, надбавки за виконання особливо важливої роботи, надбавки за допуск до державної таємниці, надбавки за вислугу років) в сумі 259869,53грн. та 30.10.2019 (премія) в сумі 5809,20грн.

На думку суду бездіяльність відповідача, що полягає у непроведенні з 22.10.2019 повного розрахунку при звільненні позивача є протиправною, а тому суд дійшов висновку про те, що періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 22.10.2019 по 30.10.2019 включно, що складає (7 днів).

Позивачем до позовної заяви було додано довідку від 28.01.2020 № 18-156 вих.19, яка містить відомості про заробіток, отриманий позивачем у період за серпень, вересень 2019 року становив 84852,47грн.

Для обчислення середнього заробітку з 22.10.2019 до дня повної фактичної виплати компенсації необхідно застосовувати показник 2069,57 грн (84852,47 грн /41 день).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що сума компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплата премії за фактично відпрацьовані робочі дні жовтня 2019року) за період з 22.10.2019 по 30.10.2019 складає 14486,99грн. ((2069,57грн. (середньоденне забезпечення) * 7 (кількість днів затримки)).

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, враховуючи висновки Верховного Суду, виходячи з меж перегляду справи, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст. 139 КАС України підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань з Прокуратури Львівської області.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

адміністративний позов ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні задовольнити повністю.

Стягнути з Прокуратури Львівської області (місцезнаходження: 79005, м.Львів, проспект Т.Шевченка, 17/19, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у сумі 14486(чотирнадцять тисяч чотириста вісімдесят шість)грн.99коп.

Стягнути з Прокуратури Львівської області (місцезнаходження: 79005, м. Львів, проспект Т.Шевченка, 17/19, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок)грн.80коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п 15.5 п.5 розділу VII Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне рішення складено 30.06.2020.

Суддя Лунь З.І.