Справа № 160/9804/18
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2020 року Справа № 160/9804/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Віхрової В.С.
при секретарі судового засідання Піддубцеві О.В.
представника відповідача Кравченка М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Криворізької північної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Адвокатське об`єднання "Всеукраїнська спілка адвокатів" про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу, стягнення моральної шкоди, -
визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 року № Ф-3560-57;
стягнути солідарно з Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, ідентифікаційний код юридичної особи 39394856, Криворізької північної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, ідентифікаційний код юридичної особи - 39738741 на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , моральну шкоду в сумі 100000 (сто тисяч) гривень 00 копійок.
В обґрунтування позовної заяви позивач викладає обставини, з якими закон пов`язує відсутність обов`язку щодо сплати суми єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, нарахованої податковим органом спірною податковою вимогою.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Дніпропетровського окружного адміністративного суду справа №160/9804/18 передана судді Віхровій В.С.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.12.2018 р. ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подання даної позовної заяви за його клопотанням, позовну заяву прийнято до провадження та відкрито спрощене позовного провадження без виклику учасників справи.
Згідно ч. 2 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з ч.ч. 5, 8 ст. 261 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Також, 21.01.2019 р. аналогічного змісту надійшов відзив від відповідача 2.
29.01.2019 р. до суду надійшла відповідь на відзиви відповідачів, згідно якої позивач вказує, що опонентами жодним чином не спростовані обставини, які наведені у позові. На своїй правовій позиції наполягає.
Ухвалою суду від 30.01.2020 р. до участі у справі за клопотанням позивача залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Адвокатське об`єднання "Всеукраїнська спілка адвокатів".
Ухвалою суду від 31.01.2020 р. розгляд справи призначено проводити у судовому засіданні, яке призначено на 20.02.2019 р. о 10:20 год.
Ухвалою суду від 04.02.2020 р. у задоволенні клопотання позивача про призначення експертизи відмовлено.
20.02.2020 р. позивачем подано заяву про приєднання до матеріалів справи пояснення третьої особи.
У судове засідання 20.02.2020 р. прибули позивач та представник відповідача 2.
Позивачем повторно заявлено клопотання про проведення експертизи.
Представник відповідача 2 вирішення даного питання залишив на розсуд суду.
Суд ухвалив клопотання ОСОБА_1 про призначення психологічної експертизи у справі №160/9804/18 задовольнити частково та призначити психологічну експертизу у справі;
на вирішення експертів поставити наступне питання:
"Якщо позивачу завдані страждання (моральна шкода), який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральну шкоду)?".
надати матеріали адміністративної справи №160/9804/18 в розпорядження експертам Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз;
зобов`язати ОСОБА_1 оплатити витрати пов`язані з проведенням експертизи;
на час проведення експертизи зупинити провадження у справі до отримання результатів експертизи;
в іншій частині клопотання відмовлено.
26.02.2019 р. до суду надійшли письмові пояснення третьої особи.
Ухвалою суду від 03.04.2020 р. за клопотання Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз останньому погоджено строк проведення судової психологічної експертизи, призначеної ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2019 р. в адміністративній справі №160/9804/18 понад 90 календарних днів, попередній термін виконання експертизи - жовтень 2019 р.; зобов`язано ОСОБА_1 надати Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз наступні відомості: характеризуючі підекспертного ОСОБА_1 матеріали (характеристики з місця роботи, навчання, нагороди, тощо); наявну медичну документацію ОСОБА_1 ; свідчення колег, друзів, знайомих, родичів та інших людей, з якими підекспертний близько спілкувався, що відображають властивості особистості підекспертного, його індивідуальні особливості, поведінкові, комунікативні та емоційні прояви та можливі зміни у психоемоційних, поведінкових та комунікативних проявах підекспертного, які виникли внаслідок ситуації, з приводу якої призначене експертне дослідження; зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити можливість свого судового психологічного огляду 17.04.2019 р. о 10-00 г. за адресою: м. Львів, вул. Липинського, 5 Львівський НДІСЕ; зобов`язано Львівський науково-дослідний інститут повідомити про початок проведення експертизи в разі її проведення; провадження у справі зупинено до отримання результатів експертизи.
19.04.2019 р. позивачем подано заяву про приєднання до матеріалів справи документів.
05.03.2020 р. із супровідним листом до суду надійшли висновок експерта, акт здачі-приймання і матеріали адміністративної справи.
Ухвалою від 10.03.2020 р. провадження у справі поновлено та призначено до розгляду у судовому засіданні, яке призначено на 18.03.2020 р. о 12:00 год.
Судові засідання, призначені на 18.03.2020 р.06.04.2020 р., 27.04.2020 р., 18.05.2020 р., 03.06.2020 р. були зняті з розгляду через введення на всій території країни загальнодержавного карантину згідно положень Постанови КМУ №211 від 11.03.2020 р.
У судове засідання 24.06.2020 р. прибули позивач та представник ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
За клопотанням позивача судом здійснено правонаступництво відповідача 1 з ГУ ДФС у Дніпропетровській області на ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Також судом ухвалено повернути без розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог.
Позивач у судовому засіданні надав додаткові пояснення по суті спору, вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити.
Представник відповідача 1 проти вимог позову заперечував та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, які прибули до судового засідання, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Позивач отримав податкову вимогу поштою 21.12.2018 р. та не погоджуючись із нарахованою сумою боргу у визначений законодавством строк (10 днів) звернувся до суду з даним позовом.
Оцінюючи спірну вимогу на предмет її відповідності нормам закону суд виходить з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регламентовано Податковим кодексом України.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
За визначенням пп. 14.1.226 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Відповідно Рішення Конституційного суду України від 30.09.2009 у справі № 23-рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами, відтак, ширшою від діяльності адвоката.
Згідно з п. 63.5. ст. 65 Податкового кодексу України, фізичні особи - підприємці та особи, які мають намір провадити незалежну професійну діяльність, підлягають взяттю на облік як самозайняті особи у контролюючих органах згідно з цим Кодексом.
Відповідно до п. 41.1. ст. 41 Податкового кодексу України, контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.
Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.
Судом встановлено, що Тернопільською обласною КДКА ОСОБА_1 видано свідоцтво від 24.03.2006 р. № 420 про право на заняття адвокатською діяльністю.
Інформація про зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю:
право на заняття адвокатською діяльністю зупинено згідно п.3 ч.1 ст.31 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" з 02.09.2015 по 02.03.2016 на підставі рішення КДКА Дніпропетровської області (дисциплінарна палата) №240/ДПР-15 від 02 вересня 2015 року;
право на заняття адвокатською діяльністю зупинено згідно п.3 ч.1 ст.31 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" з 24.05.2017 по 24.11.2017 на підставі рішення КДКА Дніпропетровської області (дисциплінарна палата) №49/ДПР-17 від 24 травня 2017 року;
право на заняття адвокатською діяльністю зупинено згідно п.3 ч.1 ст.31 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" з 01.11.2017 по 01.02.2018 на підставі рішення дисциплінарної палати КДКА Дніпропетровської області №120/ДПР-17 від 01.11.2017 року.
право на заняття адвокатською діяльністю припинено згідно п.4 ч.1 ст.32 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" з 13.06.2019 на підставі рішення КДКА Дніпропетровської області (дисциплінарна палата) №6/ДПР-19 від 13 червня 2019 року.
Відносно даних обставин податковий орган не заперечує, про факти неодноразового зупинення адвокатської діяльності обізнаний.
Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», (база нарахування єдиного внеску) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Водночас, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Таким чином, особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником у межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.
Згідно з визначенням, наведеним в п.п. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 статті 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного, можливо зробити висновок про те, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.11.2019 р. у справі №160/3114/19 та від 05.12.2019 у справі №260/358/19.
Водночас, перелік платників та особливості сплати єдиного внеску в залежності від категорії унормовано статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Тож особи, які провадять в тому числі й адвокатську діяльність та отримують дохід від цієї діяльності входять до кола платників єдиного внеску.
Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності (як самозайнятою особою) та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.
Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Згідно з положеннями статті 13 цього ж Закону адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Так, судом встановлено, підтверджено податковим органом, що недоїмка зі сплати ЄСВ нарахована позивачу, як самозайнятій особі-адвокату.
У відзивах на позовну заяву відповідачі вказують про зупинення адвокатської діяльності позивача протягом 2017 р. та наводять періоди у які він діяв як адвокат і щодо ненадходження повідомлень про зупинення адвокатської діяльності за 2017, 2018 рр.
Разом з тим, у вимозі вказано, що борг нараховано станом на 31.10.2018 р.
В інтегрованій картці платника податків, яка надана податковим органом, зазначені відомості про нарахування суми боргу починаючи з 19.04.2018 р. по 31.10.2018 р.
Таким чином, контролюючим органом наводяться протилежні відомості щодо періоду нарахування недоїмки, з огляду на що аргументи відносно його правомірності не можуть бути оцінені судом на предмет їх належності в розумінні КАС України. Так, посилання на періоди, у які діяльність ОСОБА_1 як адвоката не була зупинена протягом 2017 р. не можуть підтверджувати правомірність нарахування недоїмки позивача за 2018 рік.
Щодо сплати єдиного внеску Адвокатським об`єднання за адвоката ОСОБА_1 від відповідачів жодних пояснень не надано.
Розрахунку боргу у розмірі, визначеному у спірній вимозі, за час судового розгляду справи не надано, обґрунтовані пояснення відносно нарахованої суми боргу в матеріалах справи відсутні.
Суд враховує, що положеннями Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (на час виникнення спірних правовідносин) чітко не врегульовано особливості сплати ЄСВ найманим працівником в межах незалежної професійної діяльності. Норми цього закону та підзаконних правових актів припускають неоднозначне трактування прав та обов`язків платників єдиного внеску, що також констатовано Верховним Судом у рішенні від 02.09.2019 у справі № 520/3939/19.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 не отримував дохід, що підпадає під сплату ЄСВ ані у 2017 р., ані 2018 р. з огляду на зупинення його адвокатської діяльності та статусом у Адвокатському об`єднані, яке є платником спірного внеску, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність.
Згідно з п.п. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 Податкового кодексу України, податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
Враховуючи, що точний період за який нараховано борг відповідачами відсутній, суд виходить з основних положень і поняття єдиного соціального внеску, як державного податку. Так, мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні вказаного Закону ОСОБА_1 є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього за 2017, 2018 рр. нараховувало та сплачувало Адвокатське об`єднання в розмірі не менше мінімального, що не було враховано податковим органом, а в період зупинення адвокатської діяльності адвокат ОСОБА_1 не був платником ЄСВ, що не заперечується відповідачами.
Спростувань даним обставинам суду не наведені, суд під час розгляду справи обґрунтованих підстав нарахування боргу за спірною вимогою не знайшов.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Щодо стягнення моральної шкоди на користь позивача.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивача безпосередньо пов`язані з оскаржуваною вимогою.
Так, у висновку експерта вказано:
«Соціально-психологічні наслідки досліджуваної події (вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 року № Ф-3560-57), що сталися у житті позивача - вимушені енергетичні затрати для виборювання справедливості, формування негативного самосприйняття, формування негативної думки стосовно позивача, необхідність вимушено відстоювати свою честь та ділову репутацію, що спричинило стресовий вплив на життєдіяльність позивача включаючи членів його родини, потенційна небезпека у сприйнятті ОСОБА_1 негативного впливу на цілісність сім» і та психічне благополуччя позивача ситуації, тощо - у значній мірі вплинули негативно на якість життя позивача….»
«Зазначена ситуація (вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 року № Ф-3560-57 утворила на шляху життєвої самореалізації позивача надлишкові перешкоди, що визначають особливості соціально-психологічного контексту його життєвих обставин як такі, що психологічно травмують (включаючи його рідних)».
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року по справі №750/6330/17.
У справі, що розглядається, відповідачами не спростовано нанесення позивачу моральної шкоди оскаржуваною вимогою.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, що передбачає широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди, судом приймаються висновки уповноваженого експерта, до якого було направлено справу для експертизи.
Згідно висновку Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, внаслідок досліджуваної судом ситуації ОСОБА_1 завдані психологічні страждання як правова основа поняття моральної шкоди. Можливий розмір компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання, за умови визнання судом протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 року № Ф-3560-57, становить 9 МЗП (мінімальних заробітних плат на момент винесення рішення.
За таких обставин, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є частково обґрунтованими (в частині розміру) та підлягають стягненню у сумі 9 мінімальних заробітних плат на момент винесення рішення.
У відповідності до ст. 163 КАС України, суд встановлює судовий контроль за виконанням даного рішення в частині задоволених позовних вимог.
Згідно ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У статті 2 КАС України вказано, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом враховано, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
За наведених обставин у сукупності, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
В порядку розподілу судових витрат у відповідності до положень 139 КАС України за наслідками розгляду даної справи:
на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 8635,00 грн.;
судові витрати зі сплати судового збору розподілу не підлягають з огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору згідно п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 132, 139, 246-247, 249, 255, 297 КАС України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Криворізької північної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Адвокатське об`єднання "Всеукраїнська спілка адвокатів" про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу, стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково;
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 року № Ф-3560-57;
Стягнути солідарно з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Криворізької північної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 9 мінімальних заробітних плат станом на момент винесення рішення;
Стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Криворізької північної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) документально підтерджені судові витрати на проведення експертизи в сумі 8635,00 грн.
Зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, Криворізьку північну об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Дніпропетровській області подати звіт про виконання судового рішення протягом 10 робочих днів з моменту набрання рішення законної сили.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 30 червня 2020 року.

Суддя В.С. Віхрова