Справа № 420/3447/20
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2020-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3447/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №2477-2379/А-02/8-1500/20 та зобов`язання здійснити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області 2477-2379/А-02/8-1500/20 від 31.03.2020 року про відмову в переведенні з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу», починаючи з 17.03.2020 року, зарахувавши до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців період роботи в органах державної податкової служби з 04.01.1998 року по 31.12.2004 року, з 21.11.2005 року по 30.01.2012 року та з 23.07.2012 року по 01.10.2019 року.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач є інвалідом II групи та отримує пенсію по інвалідності з 10 вересня 2019 року згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач 17.03.2020 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо переведення з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889. Проте, рішенням 2477-2379/А-02/8-1500/20 від 31.03.2020 року, управлінням відмовлено у переведенні з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу» зазначивши, що з 01.05.2016 року набрав чинності Закон України №889, у зв`язку з тим, що Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ втратив чинність, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пункті 12 Прикінцевих положень Закону №889, тому призначення пенсії по інвалідності Законом №889 не передбачено. Також зазначають, що до державної служби період роботи в органах податкової служби не належить. Зазначене рішення на переконання позивача є протиправним та суперечить діючому законодавству, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач у відзиві на позов (а.с.40-41) проти позовних вимог заперечує та вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В підтвердження своїх заперечень представник відповідача зазначає, що На призначення пенсії за нормами ст.37 Закону №3723 мають право зокрема, чоловіки, які досягли віку 62 роки, та які на день набрання чинності Закону №889 (01.05.2016) обіймають посади державної служби та мають не менше як 16 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723 та актами Кабінету Міністрів України. Призначення пенсії по інвалідності за нормами Закону №889 не передбачено. Після 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Закону України, від 10 грудня 2015 року №889-VIII зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону № 3733гXII лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений 10, 12 розд.XI «Прикінцеві та перехідні положень» Закону №889-VIII та мають передбачені ч.1 ст.37 Закону №3723-ХІІ вік і страховий стаж. Особи із числа державних службовці яким установлено інвалідність, з 01 травня 2016 року втратили право на призначення пенсії по інвалідності державного службовця у розмірах, визначених ч.1 ст.37 Закону №3723-ІІ, проте зберегли право на призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхуванні» (далі - Закон № 1058-ІУ) у встановлених ст. 33 цього Закону розмірах. З огляду на вищезазначене дії Головного управління е правомірними та повністю відповідають вимогам чинного законодавства України.

Ухвалою суду від 27.04.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін).

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №246563 від 10.09.2019 року є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с.30).

Позивачу з 10.09.2019 року призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

17.03.2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою, в якій просив призначити йому пенсію по інвалідності згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889 (а.с.32-33).

На заяву позивача від 17.03.2020 року відповідачем 31.03.2020 року надано відповідь за №2477-2379/А-02/8-1500/20, в якій зазначено, що на призначення пенсії за нормами ст.37 Закону №3723 мають право, зокрема, чоловіки, які досягли віку 62 роки, та які на день набрання чинності Закону №889 (01.05.2016) обіймають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723 та актами Кабінету Міністрів України. Призначення пенсії по інвалідності за нормами Закону №889 не передбачено. Одночасно відповідачем проінформовано, що посадовим особам контролюючих органів згідно зі статтею 343.1 Податкового кодексу України присвоюються спеціальні звання, і, відповідно ці посади не належать до категорії посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723 (а.с.31).

Зазначена відмова відповідача від 31.03.2020 року №2477-2379/А-02/8-1500/20 у задоволенні заяви позивача про призначення йому пенсію по інвалідності згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889 стала підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

В свою чергу в п.6 ч.1 ст.92 Конституції України зазначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України «Про державну службу» №889-VIII від 10 грудня 2015 року, який набрав чинності 01.05.2016 року.

Статтею 1 Закону України «Про державну службу» №889-VIII визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до п.2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон України «Про державну службу» №3723-XII від 16 грудня 1993 року, крім ст.37 («Пенсійне забезпечення державних службовців»), що застосовується до осіб, зазначених у п.10 і 12 цього розділу.

Зокрема, п.10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., №52, ст.490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, які на 01 травня 2016 року займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа має право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-XII, але за умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 ст.37 Закону №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 ч.1 ст.28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

При цьому, за приписами ч.9 ст.37 Закону №3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених ч.1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону №1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі (ч.10 ст.37 Закону №3723-XII).

Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі (ч.12 ст.37 Закону №3723-XII).

Як встановлено судом позивачу встановлена інвалідність ІІ групи з 10.09.2019 року.

Як вбачається із записів у трудовій книжці позивача,

з 01.04.1998 року прийнято на посаду державного податкового інспектора відділу реєстрації і контролю за використаннями касових апаратів;

06.01.1998 року позивачем прийнято присягу державного службовця.

10.08.1998 року звільнений із займаної посади у зв`язку з переведенням на роботу в державну податкову інспекцію в центральному районі;

11.08.1198 року позивача прийнято на посаду державного податкового інспектора відділу оперативного контролю управління документальних перевірок юридичних осіб в порядку переведення;

01.09.1999 року переведений на посаду старшого державного податкового інспектора відділу оперативного контролю управління документальних перевірок юридичних осіб;

31.05.2000 року та 18.01.2001 року відбувалось перейменування відділу;

18.01.2001 року переведений на посаду старшого державного податкового інспектора відділу за розрахунковими операціями та сферою готівкового обігу управління податкового аудиту;

21.12.2001 року переведений на посаду старшого державного податкового інспектора відділу оперативного контролю управління податкового аудиту та валютного контролю;

08.04.2002 року присвоєно спеціальне звання «Інспектор податкової служби І рангу»;

03.02.2003 року звільнений з посади у зв`язку з реорганізацією державної податкової інспекції у Центральному районі м.Одеси порядку переведення;

05.02.2003 року призначений на посаду головного державного податкового інспектора відділу оперативного контролю управління податкового аудиту та валютного контролю;

17.11.2003 року переведений на посаду головного державного податкового ревізора-інспектора цього ж відділу;

31.03.2004 року звільнений з посади у зв`язку з ліквідацією державної податкової інспекції у Приморському ра-ні м.Одеси у порядку переведення до спеціалізованої ДПІ у Приморському ра-ні м.Одеси;

01.04.2004 року призначений на посаду головного державного податкового ревізора-інспектора відділу оперативного контролю управління податкового аудиту та валютного контролю у порядку переведення;

13.12.2004 року звільнений з посади за угодою сторін;

21.11.2005 року призначений на посаду головного державного податкового інспектора сектору планування та інформування політичного забезпечення відділу погашення прострочених податкових зобов`язань;

22.11.2006 року звільнений з посади у порядку переведення;

23.11.2006 року призначений на посаду старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу оперативного контролю управління контрольно-ревізійної роботи;

07.02.2007 року переведений на посаду старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу оперативного контролю управління аудиту юридичних осіб;

15.04.2008 року переведений на посаду старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу контролю за розрахунковими операціями управління податкового контролю юридичних осіб;

09.10.2009 року переведений на посаду старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу контролю за суб`єктами господарювання, що здійснюють розрахунки у готівковій формі управління податкового контролю юридичних осіб;

30.01.2012 року звільнений з посади;

23.07.2012 року призначений на посаду старшого державного податкового інспектора відділу адміністрування податків на доходи фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб;

30.04.2013 року присвоєно спеціальне звання «Радник податкової служби ІІІ рангу»;

19.06.2013 року звільнений з займаної посади;

20.06.2013 року призначений на посаду заступника начальника відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів у фізичних осіб управління доходів і зборів у фізичних осіб;

20.06.2013 року присвоєно 13 ранг державного службовця;

20.08.2013 року звільнений з посади;

21.08.2013 року призначений на посаду головного державного податкового інспектора відділу контролю за виробництвом спирту спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв і тютюнових виробів управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів головного управління ДФС в Одеській області;

01.01.2014 року присвоєно спеціальне звання «Радник податкової та митної справи ІІІ рангу»;

03.11.2014 року звільнений з посади;

04.11.2014 року призначений на посаду головного державного податкового інспектора відділу контролю за виробництвом спирту спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв і тютюнових виробів управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів у порядку переведення;

09.02.2016 року переведений на посаду головного державного податкового ревізор-інспектора відділу контролю за виробництвом спирту спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв і тютюнових виробів управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів;

19.04.2017 року переведений на посаду головного державного податкового ревізор-інспектора відділу контролю за виробництвом спирту спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв і тютюнових виробів управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів у зв`язку із міною структури та штатного розпису;

01.10.2019 року припинено державну службу та звільнено за угодою сторін, п.1.ст.36 КЗпПУ, ст.86 ЗУ Про державну службу (а.с.14-29).

Отже, як вбачається з наведених записів у трудовій книжці позивача, позивач на 01 травня 2016 року займав посаду державної служби, а саме посаду головного державного податкового ревізор-інспектора відділу контролю за виробництвом спирту спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв і тютюнових виробів управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів та перед зверненням за призначенням пенсії мав стаж державної служби більше 10 років, а тому суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі ст.37 Закону №3723-XII, а тому, відповідно, наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної йому відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону №3723-XII.

Крім того, суд зазначає, що Закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. При цьому орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми Закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства України.

Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №822/524/18 від 13 лютого 2019 року.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області 2477-2379/А-02/8-1500/20 від 31.03.2020 року про відмову в переведенні з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889 підлягають задоволенню.

Також, суд зазначає, що спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності був Закон України від 04 грудня 1990 року №509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні» (далі - Закон №509-ХІІ).

Відповідно до ст.15 Закону №509-ХІІ посадовою особою органу державної податкової служби за правилами може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Державною податковою адміністрацією України. Посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються спеціальні звання.

Видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету (ст.6 Закону №509-ХІІ). Абзацами 1, 2 п.344.1 ст.344 ПК України передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу".

При цьому, період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону №3723-ХІІ незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Таким чином, посадові особи податкової служби, яким присвоєно спеціальне звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, тому період проходження служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Верховним Судом України сформульовано правовий висновок щодо застосування норм матеріальною права у спорах даної категорії справ у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 08 жовтня 2013 року (справа №21-275а13) вказано, що аналіз положень статті 37 Закону №3723-ХІІ, Закону №509-ХІІ дає підстави вважати, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ.

Отже, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, займали посади в державних органах щодо практичного виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержували заробітну плату за рахунок державного бюджету, а отже перебували на державній службі та є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону № 3723-ХІІ.

Такий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 03 липня 2018 року у справі №586/965/16-а та від 13 грудня 2018 року у справі №539/1855/17.

Судом встановлено, що відповідно до записів в трудовій книжці, позивач працював з 01.04.1998 року по 01.10.2019 року на посадах в органах державної податкової служби.

При цьому, в оскаржуваному рішенні відповідач зазначив, що посадовим особам контролюючих органів згідно зі статтею 343.1 Податкового кодексу України присвоюються спеціальні звання, і, відповідно ці посади не належать до категорії посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723 (а.с.31).

Обчислення стажу державної служби за періоди роботи до 01 травня 2016 року (до вступу в дію Закону України «Про державну службу» №889) здійснювалось згідно Порядку обчислення стажу державної служби, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (далі - Порядок №283)

Згідно п.2 Порядку №283, до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів державної податкової служби.

Отже, Порядком №283 прямо передбачено, що робота в податковому органі зараховується до стажу державної служби.

Таким чином, відповідно до чинного законодавства робота на посадах податкової служби включалась до стажу державної служби, і подальша втрата чинності Порядком №283 і Законом України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-12 не впливає на призначення пенсії державного службовця, адже Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №899 у п.8 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень прямо передбачає, що в питанні обчислення стажу державної служби, слід керуватись нормами, які діяли на той час.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу», починаючи з 17.03.2020 року, зарахувавши до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців період роботи в органах державної податкової служби з 04.01.1998 року по 31.12.2004 року, з 21.11.2005 року по 30.01.2012 року та з 23.07.2012 року по 01.10.2019 року підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць. Враховуючи те, що позивач звернулась за здійсненням перерахунку пенсії суд не вбачає підстав для звернення до негайного виконання рішення.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 ст.72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази, які наявні у справі щодо їх належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №2477-2379/А-02/8-1500/20 та зобов`язання здійснити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області 2477-2379/А-02/8-1500/20 від 31.03.2020 року про відмову в переведенні з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу», починаючи з 17.03.2020 року, зарахувавши до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців період роботи в органах державної податкової служби з 04.01.1998 року по 31.12.2004 року, з 21.11.2005 року по 30.01.2012 року та з 23.07.2012 року по 01.10.2019 року.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.15.5 ч.І Перехідних положень КАС України апеляційна скарга подається до або через відповідні суди, а матеріали справи витребуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській (, 65107, вул.Канатна, 83, м.Одеса);

Суддя П.П. Марин

.