Справа № 160/4873/20
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2020 року Справа № 160/4873/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
при секретарі: Мартіросян Г.А.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу №160/4873/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 10.05.2019 року №Ф-3555-56/482У,-
ВСТАНОВИВ:
1. 04.05.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому позивач, з урахуванням уточнень від 05.05.2020 року, просить суд:
- скасувати вимогу №Ф-3555-56/482У віл 10.05.2019 року видану ГУ ДПС у Дніпропетровській області про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ГУ ДПС у Дніпропетровській області коштів у розмірі 21 030,90 гривень;
- повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) кошти стягнуті на підставі постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 17.04.2020 року в межах виконавчого провадження ВП №60543633 від 08.11.2019 року.
2. Одночасно із позовною заявою позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій позивач, з урахуванням уточнень від 05.05.2020 року, просить:
- зупинити виконавче провадження № 60543633 від 08.11.2019 року відкритого на підставі постанови державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривий Ріг Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Мурашової К.О., до вирішення справи по суті;
- заборонити накладення арешту на рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, що відкриті на ім`я ОСОБА_1 а саме картку № НОМЕР_2 (ІВАN НОМЕР_3 ) в АТ КБ ПРИВАТБАНК, на яку ОСОБА_1 отримує заробітну плату.
4. Ухвалою суду від 05.05.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі №160/4873/20 та призначено її розгляд по суті за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, в порядку положень ст. 262 КАС України.
5. Також, ухвалою суду від 05.05.2020 року було витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії таких документів, а саме:
- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2019 року №Ф-3555-56/482У Головного управління ДПС у Дніпропетровській області;
- докази відправлення позивачу вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2019 року №Ф-3555-56/482У;
- докази отримання позивачем вищевказаної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2019 року №Ф-3555-56/482У;
- відомості (інформацію) чи є позивач платником ЄСВ, станом на 10.05.2019 року;
- докази здійснення позивачем підприємницької діяльності станом на 10.05.2019 року;
- відомості (інформацію) чи перебуває позивач у спірний період у трудових відносинах та інші наявні докази щодо суті спору.
6. 25.05.2020 року від відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на адміністративний позов з додатками та доказами направлення позивачу, а також із витребуваними судом доказами по справі.
7. За приписами статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
8. Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
9. У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
10. Отже, рішення у цій справі приймається судом 30.06.2020 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
12. На думку позивача, зазначена вимога про сплату боргу (недоїмки) є такою, що винесена податковим органом протиправно та у порушення вимогам чинного законодавства України, з огляду на таке.
13. Позивач зазначає те, що у період з 2012 по 2019 роки підприємницьку діяльність вона не здійснювала, відповідно і доходів від такої діяльності не отримувала.
14. Заборгованість податковим органом була нарахована позивачу за період з 2017 року - 2019 року, включно.
16. Інформація щодо трудової діяльності та сплати роботодавцем відповідних податків у тому числі єдиного соціального внеску міститься у довідці форма ОК-5, та у трудовій книжці позивача.
17. Таким чином, у період, за який відповідачем було сформовано податкову вимогу про сплату недоїмки, позивач була офіційно працевлаштована та отримувала заробітну плату, з якої утримувався єдиний внесок.
18. Позивач отримує заробітну плату, як найманий працівник, єдиний внесок за позивача був сплачений її роботодавцем згідно положень Закону №2464-VІ.
19. Отже, на її думку, вона не є страхувальником в статусі фізичної особи-підприємця, одночасно, оскільки позивач є застрахованою особою, та обов`язок по нарахуванню та сплаті єдиного внеску покладається відповідно на її роботодавця.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
22. Відповідач позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову.
23. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив про те, що відповідно до Закону України від 08 липня 2010 року № 2464 "Про збір та облік єдиної внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" із змінами та доповненням визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску і загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплат та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
24. Частиною 1 ст. 4 Закону № 2464 визначено, що платниками єдиного внеску: є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
25. Відповідно до значених норм, позивач є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
26. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
27. Відповідно до п.2 ч. 1 ст.7 Закону № 2464 для платників, значених пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою з розмір мінімального страхового внеску на місяць.
28. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
29. Відповідно до ч.8 ст.9 Закону № 2464 (у редакції, що діяла до 01.01.2018 року) платники єдиного внеску:
- зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок;
- зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.
30. Платники єдиного внеску зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
31. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена строки, встановлені Законом № 2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
32. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що позивач, ОСОБА_2 (код ОКПП НОМЕР_1 ) перебувала на обліку в Криворізькому південному управлінні ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як фізична особа-підприємець та, як платник загальної системи оподаткування. Вид діяльності згідно КВЕД 52.62.2 роздрібна торгівля на ринках (основний).
33. Як зазначило ГУ ДПС у Дніпропетровській області, перебуваючи на обліку в контролюючому органі позивач про отримані доходи не звітувала, податкову звітність не подавала.
36. Отже, з 2017 року та фактично по день подання цієї позовної заяви позивач була офіційно працевлаштована на вказаних вище підприємствах, що також підтверджується трудовою книжкою позивача, АН№108742, копія якої наявна в матеріалах справи.
37. Згідно довідки ОК-5, яка містить індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб, роботодавцем позивача, у спірний період сплачувалися страхові внески, згідно положень чинного законодавства.
38. Враховуючи відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків про те, що позивачем не сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, керуючись Законом України №2464 податковим органом в автоматичному режимі були нараховані ФОП ОСОБА_1 щоквартальні нарахування.
39. У ході проведення інвентаризації даних, які обліковувалися в інтегрованій картці платника єдиного внеску, ФОП ОСОБА_1 в автоматичному режимі ІКП були відображені щоквартальні нарахування:
- за 2017 рік нарахування єдиного внеску за рік складає - 8448,00 гривень;
- за 1 квартал 2018 року в сумі - 2457,18 гривень (мінімальна заробітна плата 2018 року 3723 х 22 відсотки = 819,06 грн. в місяць, за 3 місяці відповідно 819,06 грн. х 3 =2457,18 грн.);
- за 2 квартал 2018 року в сумі - 2457,18 гривень;
- за 3 квартал 2018 року в сумі - 2457,18 гривень;
- за 4 квартал 2018 року в сумі - 2457,18 гривень.
40. Таким чином, нараховано за 4 квартали 2018 року 2457,18 грн. х 4 = 9828,72 гривень.
- за 1 квартал 2019 року в сумі - 2457,18 гривень.
45. Вказана вище вимога були направлена на зареєстровану адресу позивача поштовим зв`язком рекомендованим листом з повідомленням. Доказів отримання позивачем вимоги №Ф-3555-56/482У від 10.05.2019 року, станом на день подання цієї позовної заяви, матеріли справи не містять.
48. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам слід зазначити про таке.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
49. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
50. За приписами ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
51. Слід зазначити, що спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
52. Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
53. Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;
54. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
55. Статтею 2 Закону № 2464-VI визначено, що його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
56. Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:
- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
- страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
57. Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
58. Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
59. Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
60. У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
61. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
62. Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
63. На підставі наведеного, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
64. Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. У іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
65. Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
VІ. ОЦІНКА СУДУ
67. Вказаними вище підприємствами, роботодавцями позивача, було нараховано та відповідно перераховано до бюджету єдиний соціальний внесок, що також підтверджується довідкою ОК-5, сформованою ГУ ПФУ у Дніпропетровській області.
68. Вищевикладене також підтверджується довідкою ОК-5, наданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, копія якої наявна в матеріалах справи.
69. До того ж, слід звернути увагу на те, що доказів отримання позивачем у спірний період доходів від провадження господарської діяльності не надано. Відповідач про наявність таких доходів не зазначала. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.
70. Слід зазначити, що факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
71. Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у період, за який винесені оскаржувані вимоги (2017-2019 роки), нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і, як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
72. Однак, позивачу, як фізичній особі-підприємцю, нараховувався до сплати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
73. Отже, за наведених вище мотивів, оскаржувана позивачем вимога відповідача не може вважатися правомірною.
74. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19), від 04 грудня 2019 року (справа № 440/2149/19) та від 23 січня 2020 року (справа № 480/4656/18).
77. Враховуючи, що дії щодо винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) є складовою процедури формування такої вимоги, належним способом порушеного права позивача є відповідно оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки).
78. Підстав для окремого визнання протиправності оскаржуваних дій, у даному випадку нарахувань, суд не вбачає.
79. Щодо вимог позивача про повернення коштів, які були стягнуті на підставі постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 17.04.2020 року в межах виконавчого провадження ВП №60543633 від 08.11.2019 року, слід зазначити про таке.
80. Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі також - Закон №1404-VIII) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
81. Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
82. Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
83. Частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
84. Відповідно до частин п`ятої та сьомої статті 26 Закону № 1404-VIIІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.
85. Оскільки вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом, вона підлягає примусовому виконанню відповідно до вимог Закону № 1404-VIII.
86. Таким чином, державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за заявою стягувача про примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, якщо він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред`явлений у межах строків пред`явлення до виконання.
87. Отже, з урахуванням наведеного, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, державному виконавцю податковим органом надано вимогу, яка є виконавчим документом, тому виконавець діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».
88. У той же час, слід зазначити, що предметом оскарження у цій справі є вимога ГУ ДПС у Дніпропетровській області №Ф-3555/56/482У від 10.05.2019 року. Відповідачем по справі визначено ГУ ДПС у Дніпропетровській області. Позивач не заявляв вимог про визнання протиправними дій державного виконавця, вимог про визнання протиправними та скасування постанови про відкриття провадження, застосування арешту тощо.
89. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
90. Пунктом 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», яким встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
91. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина перша статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України).
92. Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у статті 3 Конституції України.
93. Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
94. Як зазначено в пункті 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
95. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
97. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
98. Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
99. Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
103. Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
104. Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
105. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
106. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що контролюючим органом не було доведено належними та допустимими доказами щодо правомірності нарахування ЄСВ в подвійному розмірі, позивачу ОСОБА_1 .
108. Щодо розплоду судових витрат.
109. Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
110. Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
111. Таким чином, судові витрати, підлягають розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позивних вимог.
112. Відповідно до приписів статті 139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 280,27 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
113. Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ВИРІШИВ:
114. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 10.05.2019 року №Ф-3555-56/482У задовольнити частково.
116. У іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.
117. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 280,27 гривень.
118. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ОКПП НОМЕР_1 ).
120. Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
121. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
122. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
123. Повний текст судового рішення складено 30.06.2020 року.
Суддя В.В Ільков