Справа № 360/4889/19
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року

м. Київ

справа № 360/4889/19

адміністративне провадження № К/9901/11274/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 360/4889/19

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду (суддя: Петросян К. Є.) від 29 січня 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду (колегія у складі суддів: Ястребова Л. В., Казначеєв Е. Г., Компанієць І. Д.) від 17 березня 2020 року,

УСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. 14 листопада 2019 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, у якому просив:

- стягнути з Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України компенсації середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 28 травня 2015 року по 29 лютого 2016 року у розмірі 39974,10 грн.

2. Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки суд дійшов до висновку про неповажність підстав, зазначених позивачем в обґрунтування клопотання про поновлення строку на звернення до суду, та запропоновано позивачу надати заяву про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом, вказавши інші підстави для поновлення строку, разом з доказами поважності причин пропуску такого строку.

3. На виконання вимог ухвали позивач надав клопотання про клопотання про поновлення строку на звернення до суду. В обґрунтування заявленого клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду позивач посилається на відсутність у нього юридичної освіти (за фахом позивач є інженером-механіком). Також зазначає, що до вересня 2019 року він не знав про порушення своїх прав з боку відповідача, випадково ознайомився на сайті protocol.ua із постановою Верховного суду по справі №806/1551/17 від 01 березня 2018 року про стягнення колишнім поліцейським грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку із чим звернувся із відповідною заявою до в НДЕКЦ при ГУ МВС України у Луганській області та отримав відмову від 03 жовтня 2019 року № 19/113/6-8382.

4. Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, визначено розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін; питання про поновлення строку на звернення до суду залишено відкритим із вирішенням його під час розгляду справи по суті.

5. Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року, залишеною без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2020 року, позовну заяву залишено без розгляду.

6. Не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, 21 квітня 2020 року позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

7. Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року відкрито провадження за вказаною касаційною скаргою та встановлено десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на касаційну скаргу в перебіг яких не враховується строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до вимог пп. 2 п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№540-IX) та роз`яснити, що до відзиву додаються докази надсилання (надання) його копій та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

8. 21 травня 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

9. 05 червня 2020 року на адресу Верховного Суду надійшло заперечення на відзив, у якому позивач просить відмовити у прийняті відзиву відповідача, оскільки він не відповідає вимогам статті 338 КАС України.

10. Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2020 року закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

11. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 21 квітня 2003 року по 28 травня 2015 року, зокрема у НДЕКЦ при ГУ МВС України у Луганській області на різних посадах (05 листопада 2015 року Луганський НДЕКЦ МВС України), звільнений згідно наказу ГУМВС України у Луганській області від 28 травня 2015 року № 173 о/с за пунктом 64 «а» (за віком).

12. Наказом ГУМВС України у Луганській області від 05 листопада 2015 року №394 о/с внесено часткову зміну в пункт наказу від 28 травня 2015 року № 173 о/с щодо звільнення позивача в частині обрахування вислуги років ОСОБА_1 , яка на день звільнення у календарному обчисленні складає 14 років 00 місяців 26 днів; загальна вислуга для призначення пенсії: 26 років 08 місяців 18 днів.

13. У справі не є спірним, що у день звільнення позивача, відповідачем не здійснено остаточний розрахунок із позивачем, зокрема, нараховану, але не виплачену суму грошового забезпечення, вихідної допомоги.

14. При цьому, у день звільнення, відповідачем не здійснено остаточний розрахунок із позивачем, зокрема, нараховану, але не виплачену суму грошового забезпечення, вихідної допомоги ОСОБА_1 отримав 29 лютого 2016 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку і не заперечується відповідачем.

15. Вважаючи, що відповідач порушив строк виплати грошового забезпечення, позивач 14 листопада 2019 року звернувся до суду з цим позовом.

III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.

16. Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, оскільки про порушення своїх прав позивачу стало відомо з дня проведення із ним фактичного розрахунку, тобто 29 лютого 2016 року, з якого й розпочинається перебіг тримісячного строку для звернення позивача до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, натомість ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом лише 14 листопада 2019 року, тобто минуло більше ніж три роки з моменту фактичного розрахунку.

17. Також суд апеляційної інстанції констатував, що у межах спірних правовідносин позивачем не стягується заборгованість із заробітної плати, а спірним є стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

18. Водночас, суди відхилили доводи позивача щодо спроб досудового урегулювання адміністративного спору з відповідачем та позивач не є юридично освіченою особою, оскільки будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що його діями чи бездіяльністю порушуються його права та законні інтереси.

19. До того ж, суд першої інстанції звернув увагу, що заявою від 18 вересня 2018 року за вх. № С-8 позивач звертався до відповідача про надання роз`яснень з приводу не включення до довідки для призначення пенсії та грошового атестату щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням). У даній заяві ОСОБА_1 посилається на інформацію з довідок про грошове забезпечення, наданих 26 лютого 2016 року № 19/113/5/1409 і 12 січня 2017 року № 19/113/5/360. Отже, про розмір свого грошового забезпечення при звільненні позивач був обізнаний з лютого 2016 року, тоді як до суду із позовом звернувся 14 листопада 2019 року.

IІІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

20. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, уважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.

21. Позивач, наводить доводи аналогічні доводам адміністративного позову та апеляційної скарги, здійснює виклад обставин та надає їм відповідну оцінку, цитую норми процесуального та матеріального права, а також висловлює свою незгоду із оскаржуваними судовими рішеннями, а тому повторному зазначенню не потребують.

22. Зокрема, скаржник наголошує на тому, що у позовній заяві та в подальшому у заяві про поновлення строку, наданій на вимогу ухвали суду першої інстанції про залишення позову без руху, вказував детально про способи досудового урегулювання адміністративного спору з відповідачем, посилаючись на те, що це розтягнулося на значний проміжок часу, та він не є юридично освіченою людиною у цій сфері, однак, суди попередніх інстанцій проігнорували усі доводи.

ІV. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

23. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.

24. Спірні правовідносини у справі склались з приводу стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки по день фактичного розрахунку (29 лютого 2016 року), відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.

25. На стадії касаційного провадження спірним є питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом.

26. Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

27. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

28. Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

29. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

30. Згідно з статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

31. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

32. Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

33. Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

34. Як зазначалось, предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.

35. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

36. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

37. У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

38. За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

39. Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

40. Юридично значимі обставини в межах цих правовідносинах є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

41. Судами попередніх інстанції встановлено, що датою, з якої позивач мав би дізнатися про порушення своїх прав, є дата проведення з ним розрахунку - 29 лютого 2016 року. У контексті обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками.

42. Враховуючи, що позивач звернувся до суду після остаточного розрахунку з ним 29 лютого 2016 року лише 14 листопада 2019 року, то він дійсно пропустив встановлений законом строк звернення до суду з позовом у цій справі.

43. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

44. Частиною третьою статті 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

45. Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої та апеляційної інстанцій про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважує на ненаведені позивачем обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.

46. В аспекті наведеного вище Верховний Суд вважає за доцільне зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

47. Водночас, суд касаційної інстанції також вважає неприйнятними доводи скаржника щодо спроб досудового урегулювання адміністративного спору з відповідачем та позивач не є юридично освіченою особою, оскільки будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що його діями чи бездіяльністю порушуються її права та законні інтереси.

48. Відтак, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами першої й апеляційної інстанцій фактичних обставин справи.

49. Отже, аналізуючи встановлені судами обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин, а отже і наявність передбачених законом підстав для залишення його адміністративного позову без розгляду.

50. Суд касаційної інстанції визнає, що суди попередніх інстанцій повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм належну правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до цих правовідносин.

51. Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у справі № 360/4889/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов