Справа № 420/3424/20
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3424/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (вул. Канатна, 83, (13 поверх), м. Одеса) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом (а.с. 1-7) до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (далі ГУ ДГК), в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 04.03.2020 року № 15-3376/13-20-СГ про відмову йому ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населених пунктів) та зобов`язати відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населених пунктів).

Позивач зазначив, що 20.12.2019 року він звернувся до ГУ ДГК із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населених пунктів). До клопотання ним було додано графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, копію паспорту та копію картки платника податків (РНОКПП). Вказане клопотання було зареєстровано відповідачем 28.01.2020 року за вхідним номером № С-1445/0/36-20.

Не отримавши протягом місяця рішення ГУ ДГК про розгляд клопотання, ОСОБА_1 08.04.2020 року звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації та 14.04.2020 року отримав сканкопію наказу ГУ ДГК від 04.03.2020 року № 15-3376/13-20СГ про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, у зв`язку з відсутністю погодження Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

Позивач вважає вказане рішення протиправним, оскільки воно не відповідає положенням ст.ст. 22, 81, 116, 118, 121, 122 ЗК України та п.п. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадстру в Одеській області, затвердженого наказом Держгеокадстру від 17.11.2016 року № 308, відповідно до якого ГУ Держгеокадастру в Одеській області відповідно до покладених до нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення, на території Одеської області. Отже, органом виконавчої влади, який передає земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності на території Одеської області є ГУ ДГК.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Натомість, відсутність погодження органу місцевого самоврядування відносно даної земельної ділянки як підстава для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не передбачена ст. 118 ЗК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно з ч. 4. ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Позивач вважає, що в даному випадку ГУ ДГК повинне діяти виключно в межах та у спосіб, що передбачені законом, та приймати відповідні рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, або відмову в його наданні, однак виключно за наявності визначених законом підстав для прийняття конкретного рішення. Позивач зазначає, що відповідач відмовив йому у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з формальних підстав, оскільки процес надання такого різновиду відмов може тривати безкінечно, то в даному випадку єдиним правильним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою. На думку позивача в даному випадку не буде втручанням суду в його дискреційні повноваження та є єдиним ефективним способом захисту порушеного права.

Ухвалою суду від 27.04.2020 року прийнята позовна заява до розгляду та відкрите провадження у справі. Вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Представник ГУ ДГК 12.05.2020 року надав до суду відзив на адміністративний позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що на адресу ГУ ДГК надійшло клопотання позивача від 28.01.2020 року за вх. № С-1445/0/36-20 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населеного пункту).

Листом від 28.01.2020 № 18-15-0.3-1040/2-20 Головне управління звернулось до Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області із запитом щодо погодження (не погодження) надання Головним управлінням земельної ділянки позивачу, оскільки відповідно до Доручення Віце-прем`єра міністра-Міністра розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Гройсмана В.Б. від 08.10.2014 року №37732/0/1-14, під час розгляду клопотань про надання дозволів на розробку документації із землеустрою щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, необхідно враховувати позицію органів місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки, щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, на підставі якої зазначені земельні ділянки можуть бути передані у власність або користування.

Станом на момент надання відповіді позивачу, у Головного управління відсутня інформація, що відображає позицію Багатянської сільської ради щодо надання позивачу даної земельної ділянки. За результатами розгляду клопотання, наказом Головного управління від 04.03.2020 року № 15-3376/13-20-СГ, позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, з підстав відсутності погодження Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

Також представник відповідача вважав, що відсутні підстави для задоволення вимоги про зобов`язання Головне управління надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населеного пункту), оскільки суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підмінити компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовним органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі у разі потреби за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку «...надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наявність у Головного управління виключних «дискреційних повноважень» на вирішення питання щодо надання або відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності підтверджується постановою Верховного Суду від 08.05. 2018 року по справі № 815/3799/17.

Постановою Верховного Суду від 21.08.2018 року по справі № 810/3393/17 визначено, що Головне управління Держгеокадастру в Київській області має виключні повноваження на вирішення питання щодо надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності.

Позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що він не погоджується з доводами відповідача викладеними у відзиві на позов, оскільки Доручення Віце-прем`єр міністра - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, на яке посилається представник відповідача, не є нормативно-правовим актом, не змінює та не спростовує положення Земельного кодексу України. Наявність повноважень у відповідача щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадян виключає необхідність участі у спірних правовідносинах органу місцевого самоврядування. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 823/1103/16.

Також позивач вважає необґрунтованими доводи представника відповідача про порушення дискреційних повноважень зобов`язанням прийняти певне рішення. Верховний Суд неодноразово розглядав подібні справи та робив висновки щодо дискреційних повноважень (рішення від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15, від 24.11.2015 року у справі № 816/1229/14, від 18.04.2019 року у справі № 826/6796/19, від 14.05.2020 року у справі № 127/5403/17). Суди виходять з того, що на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

В даному випадку, підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, регламентовані ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Отже, умови, за яких орган відмовляє у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, або відмовити у його наданні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Судом встановлено, що 20.12.2019 року позивач звернувся до ГУ ДГК із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатну у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населених пунктів). До клопотання було додано графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, копію громадянського паспорту та копію картки платника податків (РНОКПП).

Вказане клопотання було зареєстровано Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області 28.01.2020 року за вхідним номером № С-1445/0/36-20.

Позивач у встановлений місячний строк для розгляду клопотання не отримав відповідь та 08.04.2020 року звернувся до відповідача із відповідним запитом, на який 14.04.2020 року отримав сканкопію наказу відповідача від 04.03.2020 року № 15-3376/13-20СГ про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою у зв`язку з відсутністю погодження Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши, проаналізувавши та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з частиною 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення зокрема особистого селянського господарства подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених норм ЗК України свідчить про те, що законодавством встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У такому випадку відмова може бути визнана обґрунтованою лише тоді, коли компетентним суб`єктом владних повноважень встановлюється невідповідність місця розташування об`єкта вимогам зазначеним у ЗК України документів, які повинні бути затверджені у встановленому законом порядку або вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,00 га.

Судом встановлено, що позивачем подано до ГУ ДГК клопотання, в якому вказано орієнтовну площу земельної ділянки та її цільове призначення. На думку позивача ним надано до клопотання всі документи, які необхідні для розгляду клопотання по суті. Відповідачем вказані доводи не спростовані.

В оскаржуваному позивачем наказі № 15-3375/13-2019 від 04.03.2020 року «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» зазначено, що він виданий відповідно до ст.ст. 15-1, 22, 33, 118, 122, 123 ЗК України, доручення Віце-прем`єра міністра-Міністра розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Гройсмана В.Б. від 08.10.2014 року № 37732/0/1-14, положення про ГУ ДГК. Наказано відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населених пунктів) орієнтовною площею 2,00 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з таких підстав: відсутність погодження Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області щодо можливості надання заявнику дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Таким чином, наказ не містить визначених ч. 7 ст. 118 ЗК України підстав для задоволення клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою або вмотивованої відмови у його наданні.

Частина 7 ст. 118 ЗК України не містить такої підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою як надання дозволу або погодження розроблення документації із землеустрою з сільською радою.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховним Судом 03.07.2019 року прийнята постанова у справі № 823/1103/16 щодо спірних правовідносин на стадії затвердження проекту землеустрою, який позивачем був виготовлений у відповідності до вимог ст. 118 ЗК України за принципом мовчазної згоди, але у погодженні якого також було відмовлено з посиланням на доручення віце-прем`єр-міністра - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Гройсмана В. Б. від 08.10.2014 року № 37732/0/1-14, прийнятий на його підставі наказ Держземагентства України № 328 від 15.10.2014 року «Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України» введено в дію рішення колегії Держземагентства України від 14.10.2014 року (протокол засідання № 2) «Про обов`язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності», а також прийняте рішення сесією Білозірської сільської ради від 26.11.2015 року № 3-19/VІІ, яким було відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно з правовим висновком Верховного суду відповідач є спеціально уповноваженим органом на розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення та відповідно наділений повноваженнями на прийняття самостійного рішення з питань, віднесених до його компетенції. Наявність у відповідача цих повноважень виключає необхідність участі у спірних правовідносинах місцевої ради. Також Верховний Суд зазначив, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому ст. 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Враховуючи вказані правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.07.2019 року справі № 823/1103/16, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу, в якому як підстава для відмови позивачу надання дозволу на розроблення проекту землеустрою зазначено відсутність погодження Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області щодо можливості надання заявнику дозволу на розроблення документації із землеустрою. Проте необхідність погодження з органами місцевого самоврядування не передбачена ч. 7 ст. 118 ЗК України як підстава для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, яка містить вичерпний перелік підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою у його наданні.

Окрім того, керуючись правовими висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 03.07.2019 року справі № 823/1103/16 та у постанові від 08.05.2018 року по справі № 815/3799/17, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги позивача про зобов`язати відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населених пунктів).

Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 року по справі № 815/3799/17 зазначив, що задовольняючи позовну вимогу про зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що зобов`язання відповідача вчинити певні дії не є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Однак, колегія суддів Верховного Суду вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними.

Положеннями чинного законодавства чітко визначені, як підстави, порядок, строки, процедура надання відповідачем дозволу зацікавленим громадянам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, так і чітко визначені для відповідача порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні такого дозволу, та відповідно і форма прийнятих рішень.

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ст. 2 КАС України критеріям, не мають втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

У зв`язку із цим, суд вважає, що найбільш ефективним із можливих способів захисту порушеного права є визнання відмову відповідача протиправною, скасування його рішення та зобов`язання розглянути клопотання позивача повторно.

Проте при повторному розгляді клопотання позивача суб`єкт владних повноважень не може посилатися як на підставу відмови у задоволенні клопотання, яка судом визнана неправомірною. Крім того, суб`єкт владних повноважень повинен діяти у відповідності до вимог ч. 7 ст. 118 ЗК України, яка містить вичерпний перелік для відмови у задоволенні клопотання и тільки при наявності однієї з вказаних підстав може бути відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно з статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання повторно розглянути клопотання позивача та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача, за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь позивача витрат зі сплати судового збору в розмірі 600,00 гривень.

Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 139, 241-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (вул. Канатна, 83, (13 поверх), м. Одеса, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 04.03.2020 року № 15-3376/13-20-СГ про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населених пунктів).

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 (від 28.01.2020 року № С-1445/0/36-20) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами населених пунктів) та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 600,00 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва

.