Справа № 460/2994/20
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2020-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2020 року м. Рівне №460/2994/20
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Махаринця Д.Є. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Бетонекс Плюс"
доУправління Держпраці у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бетонекс Плюс" (надалі ТОВ "Бетонекс Плюс") звернулось з позовом до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу №РВ1090/980/000003/Т8-ФС віл 27.01.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана постанова про накладення штрафу за допущення працівника до роботи без укладення трудового договору прийнята з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки не ґрунтується на фактичних обставинах справи. Стверджує, що на час проведення інспекційного відвідування порушень законодавства в частині допуску до роботи працівників без укладення трудових договорів виявлено не було. Спірні обставини щодо допуску працівників без оформлення трудового договору ґрунтуються на підставі акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №_РВ1090/980/АВ_ проведеного відповідно до наказу Управління Держпраці у Рівненській області №1541 від 12.11.2019 року та направлення на проведення інспекційного відвідування №1201-Н/09-27 від 12.11.2019 року, та не ґрунтується на фактичних обставинах, оскільки громадянин ОСОБА_1 ніколи не перебував ні у трудових, ні у будь-яких інших відносинах підпорядкування з Товариством з обмеженою відповідальністю «Бетонекс Плюс». Між позивачем та громадянином ОСОБА_1 укладено цивільно правову угоду що врегульовує між ними всі правовідносини що виникають, яка не носить трудового характеру та не регулюється трудовим законодавством, зокрема КЗпП України, у зв`язку з чим відповідач вийшов за межі своїх повноважень. Позивач вказав, що відповідачем не було встановлено, що ОСОБА_1 має виконувати вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлені підприємцем, дотримуватись трудової дисципліни та виконувати роботу працівника у магазині, та отримання плати останньою за виконану роботу, що виключає фактичні трудові відносини, та як наслідок спростовує доводи відповідача про допуск працівника до роботи за відсутності трудового договору.

Ухвалою суду від 14 травня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Разом з тим, судом встановлено строк для подачі відповідачем відзиву на позовну заяву (відзив).

У встановлений судом строк відповідачем до суду подано відзив, у якому він заперечив проти задоволення позовних вимог та вказав, що договори цивільно-правового характеру, на укладення якого покликається позивач, зазвичай укладаються для виконання разових робіт, а відповідно до типових цивільно-правових договорів в обов`язки виконавця входить виконання роботи щодо із забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому.

Також, у п.2.2 наданого ТОВ "Бетонекс Плюс" цивільно-правового договору зазначено, що виконавець приймає на себе обов`язок виконувати роботу із забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому замовником для охорони на території Замовника. Отже, з вищенаведеного слідує, що послуги охорони за укладеними ТОВ "Бетонекс Плюс" цивільно - правовим договором має постійний характер виконання. Таким чином, враховуючи специфіку наданих послуги з охорони працівником який працює за цивільно - правовим договором, директором ТОВ "Бетонекс Плюс" фактично було допущено до роботи ОСОБА_1 без укладення трудового договору, хоча законом чітко встановлено, що такі відносини мають бути трудовими, або здійснюватися фізичними-особами підприємцями згідно до договору про надання послуг. Зазначене свідчить про не дотримання позивачем вимог ч.3 ст. 24 Кодексу законів про працю України, згідно із приписами якої - працівник не може бути допущений до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо поданого разом з відзивом клопотання відповідача про розгляд справи в спрощеному провадженні з викликом сторін, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядалась у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження згідно приписів статей 12, 257, 262 КАС України та враховуючи характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даної справи без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

У поданому клопотанні відповідачем не наведено належних доводів, які б вказували на те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб. У клопотанні лише вказано про вагоме значення для сторін цієї справи та необхідності детального дослідження доказів та надання розгорнутих пояснень без наведення обґрунтування і без подачі відповідних доказів, що само по собі не може свідчити про необхідність розгляду справи в іншому ніж визначеному судом порядку.

Вирішуючи заявлене клопотання суд не встановив підстав для його задоволення та переходу до розгляду справи за правилами спрощеного провадження з викликом сторін.

Представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бетонекс Плюс» зареєстровано 28.04.2016 року.

Відповідно до наказу Управління Держпраці у Рівненській області № 1541 від 12.11.2019 року та направлення на проведення інспекційного відвідування № 1201-Н/09-27 від 12.11.2019 року, проведене інспекційне відвідування на предмет додержання законодавства про працю ТОВ «Бетонекс Плюс».

За результатами інспекційного відвідування 25 листопада 2019 року було складено акт №_РВ1090/980/АВ_ інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю та 27 січня 2020 року.

Відповідно до опису виявлених порушень в Акті інспекційного відвідування позивачем допущено порушення:

- посадовими особами ТОВ «Бетонекс Плюс», допущений до роботи, без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу громадянин ОСОБА_1 , чим порушено вимоги частини 3 статті 24 КЗпП України.

Судом також встановлено, що 27 січня 2020 року Управлінням Держпраці у Рівненській області було винесено Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами РВ1090/980/000003/Т8-ФС від 27.01.2020 року, якою вирішено накласти на Позивача штраф у розмірі 125 190 (сто двадцять п`ять тисяч сто дев`яносто) гривень.

Вважаючи протиправним таке рішення відповідача, ТОВ «Бетонекс Плюс» звернулось до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 4 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленного наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адмініструванням єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.1 Положенням про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пп. 5 п. 6 Положення №96, Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право: безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці.

Пунктом 7 Положення №96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до ст.259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена в Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 «Про деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Порядок №295).

Відповідно до п.2 Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Пунктами 19, 20 Порядку №295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

В акті інспекційного відвідування ТОВ «Бетонекс Плюс» вказано про допуск до роботи працівника ОСОБА_1 без укладення трудових договорів, оформлених наказом чи розпорядженням, чим порушено вимоги ч.3 ст.24 КЗпП України, а саме послуги за укладеним позивачем договором про надання послуг №01/11-19П від 01.11.2019 з ОСОБА_1 не може надати замовнику якийсь конкретний результат роботи, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах.

З наведеними висновками відповідача суд не погоджується, вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено що між ТОВ «Бетонекс Плюс» та громадянином ОСОБА_1 укладений договір про надання послуг № 01/11-19П від 01 листопада 2019 року.

Згідно вказаного договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати наступні послуги: нагляду за порядком на території замовника, нагляд за незмінністю стану приміщень, споруд та іншого майна, що знаходиться на території замовника, здійснення патрулювання території замовника,здійснення у разі потреби виклику допомоги пожежної служби або органів внутрішніх справ, негайне повідомлення осіб замовника про будь-які відхилення від вставленого на території замовника порядку, здійснення передбачених чинним законодавством заходів по припиненню протиправних дій на території замовника або щодо приміщень, споруд та іншого майна, що знаходиться на території замовника.

Відповідно до приписів ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядникові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган або фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч.3 ст.24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, суд враховує, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема, встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. При цьому такий факт допуску повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті інспекційного відвідування та доведений належними доказами.

Згідно із ст.ст. 1,2 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.

За приписами ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, відносини, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг, не є тотожними з трудовими правовідносинами, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та наданими виконавцем фізичними особами і може обумовлюватися свободою договору, визначеною Цивільним кодексом України. При цьому у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Дана позиція узгоджується з позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у Постанові у справі №160/5315/19 від 26.05.2020 року

Так, за визначенням, наведеним у частині першій статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір - є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною першою статті 23 Кодексу законів про працю України, трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до частини першої статті 24 Кодексу законів про працю України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з частиною третьою статті 24 Кодексу законів про працю України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, суд зауважує, що відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Використання примусової праці забороняється. Особа має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право на працю в Україні реалізується переважно шляхом укладання трудового договору між працівником та роботодавцем.

Одночасно, в окремих випадках робота може виконуватися не за трудовим договором, а на іншій юридичній підставі. Зокрема, можливе виконання роботи за договорами цивільно-правового характеру.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі, згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямовані на одержання результатів праці, і в разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними, а їх дія припиняється.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 905 Цивільного кодексу України).

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовими договорами процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власна праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу роботи.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №127/21595/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17.

Суд зазначає, що за обставинами справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості, що громадянин ОСОБА_1 підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку. У п.4.2 вищезгаданого договору встановлено, що оплата згідно даного договору проводиться у національній валюті України - гривні, протягом 15 банківських днів з моменту підписання Акту приймання-передачі послуг, шляхом видачі готівки з каси Товариства. У п.7.1. договору вказано, що цей договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до 30.11.2019

Досліджуючи та аналізуючи умови зазначеної цивільно-правової угоди, судом встановлено, що її предметом є виконання послуг по нагляду за територією та спорудами Товариства позивача, патрулювання, тобто є кінцевий результат праці, праця за цим договором є юридично самостійною, і не здійснюється у межах господарської діяльності позивача із систематичним виконанням трудових функцій. Зокрема, у цивільно-правовій угоді визначено перелік завдань роботи, послуг, її види, розмір оплати тощо.

Також, суд зазначає, що виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу, відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча й може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу та виконує її на власний ризик, працівника не зараховують до штату установи (організації), не вносять запису до трудової книжки та не видають розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Відповідач, посилаючись на те, що цивільно-правову угоду, укладену між позивачем та ОСОБА_1 , не надав суду будь-яких доказів, які б підтверджували те, що останій підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, виконує роботу за дорученням керівника, тощо.

З огляду на зазначене, судом встановлено, що в цивільно-правовій угоді від 01.11.2019 року, укладеній між ТОВ "Бетонекс-Плюс" та ОСОБА_1 визначений чіткий обсяг виконання робіт та строк їх виконання, що спростовує доводи відповідача, викладені в акті перевірки.

Таким чином, суд вважає, що цивільно-правова угода №1/11-19П від 01.11.2019 року, укладена між позивачем та ОСОБА_1 не має ознак трудового характеру.

Враховуючи, що матеріалами справи не доведено факт допуску позивачем ТОВ «Бетонекс Плюс» до роботи без укладення трудового договору, відтак висновки відповідача, наведені в акті інспекційного відвідування №_РВ1090/980/АВ_ від 25 листопада 2019 року щодо порушень Позивачем законодавства про працю, суд вважає такими, що побудовані на припущеннях та не підтверджені належними й допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено, а судом не встановлено, порушення позивачем ст.24 КЗпП України, а саме: факту допуску працівника ОСОБА_1 до роботи без оформлення трудового договору.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови Управління Держпраці у Рівненській області РВ1090/980/000003/Т8-ФС від 27.01.2020 року про накладення на ТОВ «Бетонекс Плюс» штрафу у сумі 125190 грн.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так Європейський суд з прав людини зазначив, що втручання держави вважатиметься «необхідним в демократичному суспільстві» із законною метою, якщо воно відповідає «нагальній соціальній потребі», зокрема якщо воно є співмірним щодо законної мети, яка переслідується, а також якщо причини, на які посилаються національні органи влади для виправдання такого втручання, є «доречними та достатніми» (див., наприклад, справу «Костер проти Сполученого Королівства» (Coster v. the United Kingdom), № 24876/94, п. 104, рішення; справа «С. і Марпер проти Сполученого Королівства» (S. and Marper v. еhe United Kingdom) [Велика Палата], №№ 30562/04 та 30566/04, п. 101).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В процесі розгляду справи відповідачем не надано належних та достатніх доказів того, що оскаржуванапостанова була прийнята додержанням вимоги законодавства, щодо повного та всебічного з`ясування та дослідження усіх наявних обставин, що стали причиною для накладення штрафу.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Рівненській області РВ1090/980/000003/Т8-ФС від 27.01.2020 року

Стягнути із суб`єкта владних повноважень - Управління Держпраці у Рівненській області (вул.Лермонтова, 7, м.Рівне, 33028; ідентифікаційний код 39780243), за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонекс Плюс» (33004, Рівненська обл., місто Рівне, ВУЛИЦЯ ДЖЕРЕЛЬНА, будинок 22 А, Код ) судовий збір в сумі 2 102 ,00грн. (дві тисячі сто дві гривні).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 19 червня 2020 року.

Суддя Махаринець Д.Є.