Справа № 420/6185/19
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/6185/19
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участі апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта Маркочевої Н.В. ,

перекладача Хамдард Н.Х.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року, ухвалене в письмовому провадженні у м.Одесі у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 197 від 16.10.2019 року про відмову ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів громадянину Пакистану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що прийняте рішення є неправомірним, хибним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не прийнято до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - до Пакистану.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Доводами апеляційної скарги зазначено, що надана інформація в апеляційній скарзі щодо країни походження, вказує на факт загрози життю та здоров`ю позивача, апелянт вважає, що при поверненні до Пакистану останньому не буде надано належного захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому вважає рішення суду законним та таким, що не підлягає скасуванню.

22.06.2020 року від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Пакистану (місце народження - м. Парачінар), за національністю пакистанець, за віросповіданням мусульманин-шиїт.

ОСОБА_1 покинув країну постійного проживання в 2015 році офіційно на підставі дозволу повітряним шляхом авіарейсом Пешавар ( Пакистан) - Дубай (ОАЕ).

Вперше ОСОБА_1 приїхав до України 10.06.2018 року, на території України знаходився 9 днів, вдруге приїхав до України 05.04.2019 року повітряним транспортом авіарейсом Дубай (ОАЕ) - Київ (Україна) на підставі паспортного документу та візи.

26.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.09.2019 року ОСОБА_1 отримав Довідку про звернення за захистом в Україні.

16.10.2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2019OD0192, яким громадянину Пакистану ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16.10.2019 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області видано наказ № 197, яким громадянину Пакистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмова мотивована тим, що за результатами проведених заходів було встановлено, що історія переслідування заявника не містить будь-яких обставин або умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Результати проведеного аналізу вказують на необґрунтованість звернення особи за міжнародним захистом. За матеріалами справи в особи відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

16.10.2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено повідомлення № 5/1-344 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5/1-344 від 16.10.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було отримано ОСОБА_1 17.10.2019 року .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у заявника відсутні умови, передбачені п. 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід із посадовими особами, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

З матеріалів справи встановлено, що апелянт не має наміру повертатися до країни громадянської належності у зв`язку з можливими переслідуваннями та вбивством через свою належність до шиїтів (арк. 4 протоколу співбесіди від 07.10.2019 року).

Судом встановлено, що під час опитування позивач вказав, що на території країни громадянської належності він не зазнавав жодних переслідувань або загрози за ознаками раси, громадянства, національності, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів (арк. 4 протоколу співбесіди від 07.10.2019 року), він не належить до якої-небудь відокремленої соціальної групи на Батьківщині, не перебував офіційним членом жодних політичних, релігійних, громадських або військових організацій на Батьківщині (арк. 5 анкети від 04.10.2019 року). До позивача ніколи не застосовувалось фізичне насилля за конвенційними ознаками на Батьківщині (арк. 5 анкети від 04.10.2019 року). Водночас, позивач вказує, що причинами його виїзду за межі країни громадянської належності є дискримінація за релігійною ознакою, а небажання повернення на Батьківщину спричинене можливим порушенням прав та побоювання за власне життя, безпеку та свободу у зв`язку зі своїми релігійними переконаннями (арк. 1-2 заяви від 26.10.2019 року).

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, під час проведення співбесід позивач не навів жодних конкретних фактів та не надав документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.

Під час анкетування позивач зазначив, що він не мав змоги вільно сповідувати свою релігію (арк. 6 протоколу співбесіди від 07.10.2019 року), проте пізніше особисто зазначив, що він не є релігійною людиною та не відвідує мечеті ще з 2007 року (арк. 5 протоколу співбесіди від 16.10.2019 року).

Судом встановлено, що позивач у 2015 році виїхав до ОАЕ з метою працевлаштування (арк. 5 дод. протоколу співбесіди від 11.10.2019 року) та через переслідування за релігійними ознаками (арк. 1-2 заяви від 26.09.2019 року). Виїзд до ОАЕ відбувся саме через спрощену процедуру отримання візи (арк. 5 протоколу співбесіди від 07.10.2019 року). На території ОАЕ проживав у м. Дубай разом зі своїми земляками (арк. 5 дод. протоколу співбесіди від 11.10.2019 року). Позивач працював у м. Дубай з 2015 по 2019 роки (арк. 3 анкети від 04.10.2019).

В заяві позивач зазначив, що був вимушений поїхати з ОАЕ через виникнення тієї ж ситуації, яка існувала в Пакистані, а саме вбивства мусульман-шиїтів (арк. 1-2 заяви від 26.09.2019 року). Додатково, він зазначив, що не відвідував жодного разу мечетей на території ОАЕ так, як в ОАЕ не має мечетей для шиїтів. Однак, інформація стосовно вбивства та переслідування мусульман-шиїтів на території ОАЕ жодним чином не доведена. Позивач зазначив, що на території ОАЕ він мав змогу вільно працювати, також у особи не виникало жодних проблем з місцевим населенням (арк. 5 дод. протоколу співбесіди від 11.10.2019 року). Однак, позивач не міг залишитися проживати на території ОАЕ у зв`язку з депортацією мусульман-шиїтів, саме тому був вимушений поїхати до України.

Під час звернення за захистом позивач зазначив, що у 2007 році внаслідок початку конфлікту між шиїтами та талібами, які являються сунітами, загинув його батько, проте, жодних доказів та аргументованих пояснень стосовно смерті батька внаслідок зазначеного конфлікту не було отримано (арк. 2-3 протоколу співбесіди від 16.10.2019 року). Також, позивач не надав жодних документальних доказів стосовно факту смерті батька, аргументувавши це тим, що в Пакистані особи, які померли не в лікарні не отримують свідоцтва про смерть.

В ході опитування позивач повідомив інформацію стосовно викрадення свого брата, яке трапилося через 6 місяців після смерті його батька (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 16.10.2019 року), внаслідок чого брат отримав інвалідність та наразі є недієздатною особою (арк. 4 дод. протоколу співбесіди від 16.10.2019 року). Разом з цим, позивач не надав жодних документальних доказів на підтвердження цих фактів.

Під час процедури набуття міжнародного захисту позивач заявив, що в нього виникали певні проблеми на Батьківщині через свою належність до шиїтів, а саме неодноразові побиття талібами (арк. 4 протоколу співбесіди від 07.10.2019 року), відсутність захисту зі сторони державних органів (арк. 4 протоколу співбесіди від 07.10.2019 року), неможливість отримання медичної допомоги, освіти, проблеми з працевлаштуванням та переміщенням територією Пакистану (арк. 5 протоколу співбесіди від 07.10.2019 року, арк. 4 протоколу співбесіди від 11.10.2019 року). В той же час, в ході подальшого опитування з`ясовані певні розбіжності: як повідомив позивач, його били 6 разів на території країни громадянської належності (арк. 4 протоколу співбесіди від 07.10.2019 року), також його затримали при переїзді з одного села до іншого, тримали протягом 10 днів, де над ним знущалися (арк. 3 дод. протоколу співбесіди від 16.10.2019 року), однак позивач особисто зазначив, що він жодного разу особисто не контактував з представниками терористичних угрупувань, адже в такому випадку вони б його одразу вбили (арк. 3 дод. протоколу співбесіди від 11.10.2019 року). Разом з тим, при проведенні процедури анкетування позивач повідомив, що його жодного разу не затримували на території країни громадянської належності, він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичним поглядам (арк. 5 анкети від 04.10.2019 року), позивач не був причетний до насильницьких зникнень або викрадень на території країни громадянської належності (арк.5 протоколу співбесіди від 07.10.2019 року); стосовно відсутності захисту зі сторони державних органів позивач не міг навести жодного конкретного прикладу. Обставини, які б вказували на обмеження у правах або утиски по відношенню до нього зі сторони влади Пакистану відсутні. Позивач легально, без перешкод перетинав кордон Пакистану у напрямку України та ОАЕ, утисків чи переслідувань при цьому не зазнавав. Дана обставина свідчить про відсутність переслідування позивача з боку державних органів країни його громадянського походження. Вільний легальний виїзд з країни громадянської належності та можливість самостійно займатись оформленням документів свідчить про відсутність кримінальних переслідувань, офіційного розшуку на території країни громадянської належності. Про належне функціонування життєдіяльності на території Пакистану свідчить обставина вільного доступу особи до всіх необхідних інфраструктур, оформлення ним паспортних документів та віз, безперешкодний виїзд за кордон.

При проведенні анкетування позивач зазначив, що на Батьківщині він навчався в школі та проходив курси, в ході опитування позивач не повідомляв про виникнення якихось проблем при отриманні освіти, а лише при проведенні 2 додаткового протоколу зазначив, що нібито не мав змоги отримувати вищу освіту у зв`язку з тим, що в його рідному місті Парачінар відсутні ВНЗ, а в інших містах високі ціни на навчання та існують проблеми при вступі у шиїтів (арк. 4 дод. протоколу співбесіди від 11.10.2019 року). Стосовно неможливості звернення до медичних закладів позивач зазначив, що шиїти являються бідними людьми та не мають змоги отримувати медичну допомогу (арк. 4 протоколу співбесіди від 11.10.2019 року), однак зазначене не стосується саме неможливості звернення до медичних закладів через належність до шиїтів, а характеризується як низьке матеріальне забезпечення мусульман-шиїтів. Незважаючи на вищеперераховані заборони для мусульман-шиїтів, позивач мав можливість вільно працювати на Батьківщині (арк. 3 анкети від 04.10.2019 року), мати власний бізнес з ремонту комп`ютерів та телефонів та вільно працювати в столиці Пакистану в м. Ісламабад, мав можливість виїздити до інших міст Пакистану та за його межі, що вказує на відсутність побоювань стосовно переміщення територією Пакистану.

В свою чергу судова колегія встановила, що в ході опитування відповідачем були з`ясовані додаткові суттєві розбіжності, які значно зменшують рівень довіри до клопотання позивача в цілому.

Також, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пояснень на території Пакистану позивача ніколи не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 4 протоколу співбесіди від 07.10.2019 року), на Батьківщині по відношенню до позивача ніколи не застосовувалось фізичне насилля, яке було б пов`язане з його релігійною належністю (арк. 5 анкети від 04.10.2019 року).

Апелянт зазначив, що конфлікт виник у 2007 році в його рідному місті Парачінар , напружена ситуація тривала до 2012 року, проте, встановлено, що позивач вирішив виїхати до м. Ісламабад (Пакистан) лише у 2012 році з метою працевлаштування та матеріального забезпечення своєї родини (арк. 2 протоколу співбесіди від 11.10.2019 року), на території м. Ісламабад позивач проживав протягом 3 років.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході опитування відповідачем з`ясовано, що позивач не має серйозного відношення до своєї релігії та використовує зазначений факт тільки з метою легалізації.

Колегією суддів встановлено, що у 2018 році позивач вперше приїхав до України з метою візиту своєї дівчини, що підтверджується відміткою та візою в паспортному документі особи (арк. 4 анкети від 04.10.2019 року), проте, за міжнародним захистом під час свого візиту на території України не звертався.

Вдруге позивач прибув до України 04.05.2019 року з метою отримання міжнародного захисту, однак, по приїзду до України, позивач намагався виїхати до Польщі, проте, потрапити до Польщі йому не вдалося, про що свідчить відмітка в паспортному документі особи (арк. 10 паспортного документу позивача). Зазначене додатково підтверджує, що позивач намагався використати Україну, як транзитну країну для подальшого виїзду до країн Європейського союзу.

Після повернення з Польщі до України позивач перебував нелегально на території України приблизно 6 місяців, що свідчить про зловживання з боку позивача процедурою набуття міжнародного захисту.

Крім того, аналізом інформації з міжнародних правозахисник організацій можливо також дійти висновку, що економічна ситуація в регіоні постійного проживання позивача (Пакистан) є задовільною, спостерігається підвищення економічних показників. Соціально-політична ситуація в регіоні постійного проживання позивача є задовільною з точки зору безпеки та соціально-економічного розвитку.

Таким чином, колегією суддів встановлено суттєві розбіжності в твердженнях, що знижує рівень довіри та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Судом під час розгляду матеріалів срави не встановлено фактів переслідування апелянта в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Апелянт не надав жодних документальних доказів, які б свідчили про переслідування на Батьківщині у випадку повернення. Крім того, позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували прямі загрози життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність обставин щодо загрози життю та свободи безпосередньо позивачу.

Судова колегія не приймає до уваги наданий апелянтом до суду лист, про погрози Руху Пакистанських талібів м.Карам на адресу ОСОБА_1 , оскільки апелянтом надана копія, у апелянта також наявна лише копія, оригінал документу відсутній, та з зазначеного листа не вбачається ні дата документа, ні будь-які інші реквізити, з яких можливо було б встановити належність цього листа.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не обґрунтував причину виїзду з Пакистану з приводу надання йому міжнародного захисту в України. Ані під час перебування в регіоні постійного проживання, ані перебуваючи поза її межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту першому частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме пов`язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності пункту першому частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». В позивача відсутні будь-які побоювання, щодо можливості здійснення вищезазначених дій.

Як вже було вищезазначено, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Таким чином, колегія суддів робить висновок, що позивач не надав суду достовірних чи правдивих фактів із відповідними доказами щодо особистого переслідування в країні походження чи проживання. Судом першої інстанції вірно було встановлено, що позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Апелянтом взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що він змушений був прибути до Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

За таких підстав, колегія суддів робить висновок, що вказані позивачем обставини не можуть слугувати належними підставами в розумінні діючого законодавства для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не підтверджуються наявними у справі доказами, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.06.2020 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик