Справа № 520/14369/19
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 р. № 520/14369/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мороко А.С.,

за участю секретаря судового засідання - Рубіної Я.О.,

представника позивача - Кретової Н.М.,

представника відповідача - Борисенко І.А.,

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові адміністративну справу № 520/14369/19 за позовом ОСОБА_1 до державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати наказ державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" від 29.11.2019 року № 162/ОС-19 щодо звільнення начальника відділу по роботі з персоналом державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-101281) зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням);

- поновити підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 на службі в Державній кримінально-виконавчій службі на посаді начальника відділу по роботі з персоналом державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" з 01 грудня 2019 року;

- стягнути з державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" на користь позивача ОСОБА_1 суму середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2019 року по день прийняття судом рішення про поновлення позивача на службі;

- стягнути з державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" на користь ОСОБА_1 суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірний наказ відповідача є протиправним, а отже, є таким, що підлягає скасуванню. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просить суд поновити його на службі в Державній кримінально-виконавчій службі на посаді начальника відділу по роботі з персоналом державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)".

Представник позивача в судове засідання прибув, просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача під час судового розгляду справи проти позову заперечував, надавши відзив на адміністративний позов та зазначив, що при звільненні позивача із займаної посади ДУ "Холодногірська виправна колонія (№18)" діяла у межах та у спосіб, встановлені чинним законодавством України, а отже оскаржуваний наказ про звільнення є законним. Просив у позові відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

28.11.2019 начальником державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" складено висновок по факту звільнення із Державній кримінально-виконавчій службі України підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-101281), начальника відділу по роботі з персоналом державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)", а 29.11.2019 - винесено рішення по поданню про звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) позивача, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 із займаної посади.

Також, засіданням кадрової комісії Північно - Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, яке оформлено протоколом № 42 від 29.11.2019, рекомендовано звільнити підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 , начальника відділу по роботі персоналом державної установи "Холодногірська виправна колонія (№ 18)" за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).

29.11.2019 начальником державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" винесено наказ № 162/ОС-19 щодо звільнення начальника відділу по роботі з персоналом державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-101281) зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).

Не погоджуючись із вказаним наказом відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Щодо вирішення справи по суті, суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" передбачено, що на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Як передбачено ч. 1 ст. 8 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" керівництво Державною кримінально-виконавчою службою України та діяльністю центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, здійснює керівник центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, який несе персональну відповідальність за виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 14 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

На спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України "Про державну службу". Віднесення посад цих спеціалістів до відповідних категорій посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 5 ст. 23 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення працівників кримінально-виконавчої служби регулюється спеціальним Законом України "Про Національну поліцію".

Відповідно до ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств 9) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 9-1) у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Як вбачається із наказу ДУ "Холодногірська виправна колонія (№18)" від 29.11.2019 № 162/ОС-19 ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).

Підставою для винесення оскаржуваного наказу слугував рапорт позивача.

Так, у рапорті, наданому позивачем до матеріалів справи, ОСОБА_1 зазначено: "Прошу Вас звільнення мене з Державної кримінально - виконавчої служби України вважати безпідставним за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України "Про Національну поліцію"...". Також, представник позивача в судовому засіданні зазначив, що написання рапорту здійснювалось під тиском зі сторони відповідача.

Надаючи оцінку вказаному рапорту, суд зазначає, що вказаний запис свідчить про відсутність волевиявлення позивача щодо його звільнення. В свою чергу, відсутність належного волевиявлення дає підстави вважати, що наміру працівника звільнитись саме за власним бажанням не було.

Крім того, суд звертає увагу на те, що даний рапорт не містить ані дати його складання ОСОБА_1 , ані дати його підписання керівником установи (наявна резолюція не містить дати).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вказаний рапорт не може слугувати підставою для звільнення позивача відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).

Також, суд зазначає, що згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, в порушення вказаної норми відповідачем не доведено правомірності оскаржуваного наказу про звільнення. Представник відповідача, зазначаючи про наявність іншого рапорту із конкретним волевиявленням позивача звільнитись за власним бажанням на момент його звільнення, не навів будь-яких причин його не надання до суду та зазначив, що відповідач такого рапорту не має, а в матеріалах особової справи позивача міститься рапорт, який надано позивачем до суду. Отже, доказів існування іншого рапорту відповідачем до суду не надано, факт його можливого зникнення не зафіксований.

Опитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . не зазначили обставин та фактів, які б спростували позицію позивача. Рапорт про звільнення ОСОБА_1 вони не бачили, а лише були присутні на засіданні комісії, на якій вирішувалось питання звільнення позивача, зазначивши, що тиск на позивача з боку керівництва не вчинявся.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що наказ державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" № 162/ОС-19 від 29.11.2019 винесено з порушенням норм чинного законодавства України, а звільнення позивача є таким, що порушило його право на працю.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" від 29.11.2019 року № 162/ОС-19 щодо звільнення начальника відділу по роботі з персоналом державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-101281) зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За постановою Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-33цс14 у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, людина, її права і свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Отже, з метою захисту прав позивача, суд вважає за необхідне поновити підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 на службі в Державній кримінально-виконавчій службі на посаді начальника відділу по роботі з персоналом державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" з 01 грудня 2019 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2019 року по день прийняття судом рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи те, що спірний наказ про звільнення прийнято 29.11.2019, а рішення по даній справі винесено 16.06.2020, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на стягнення з державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2019 року по 16 червня 2020 року включно.

Таким чином, позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" на користь ОСОБА_1 суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн, суд вказує наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до підпункту 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, виходячи з наведених норм матеріального права, суд вважає, що обставинами справи не підтверджено та позивачем не надано належних обґрунтувань, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності ((пункт 13 в редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. N 5).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (Абзац 2 пункту 5 в редакції Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. N 5).

Враховуючи те, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а судом таких фактів при розгляді справи по суті встановлено не було, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні адміністративного позову в частині позовних вимог позивача про стягнення із відповідача моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) до державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" (місцезнаходження: вул. Рубанівська, буд. 4, м. Харків, 61064, ідентифікаційний код - 08564535) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати наказ державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" від 29.11.2019 № 162/ОС-19 щодо звільнення начальника відділу по роботі з персоналом державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-101281) зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).

Поновити підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 на службі в Державній кримінально-виконавчій службі на посаді начальника відділу по роботі з персоналом державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" з 01 грудня 2019 року.

Стягнути з державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" (ідентифікаційний код - 08564535) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2019 року по 16 червня 2020 року включно.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в Державній кримінально-виконавчій службі на посаді начальника відділу по роботі з персоналом державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)", а також в частині стягнення середнього заробітку в межах одного місяця.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 червня 2020 року.

Суддя А.С. Мороко