Справа № 400/2974/19
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/2974/19

Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

рішення суду першої інстанції прийнято у м. Миколаїв

12 лютого 2020 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

секретар судового засідання: Колесніков-Горобець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області про скасування рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 08.07.2019 року: № 5 про застосування штрафної санкції у сумі 170 грн.; № 5 про визначення податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 75315,19 грн. та застосування штрафної санкції в сумі 18828,80грн.; №5 про застосування штрафної санкції з податку на доходи фізичних осіб в сумі 510грн.; №5 про визначення податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 27804,70грн.та застосування штрафної санкції в сумі 20853,52грн.; № 5 про визнання податкового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 57764грн. та застосування штрафної санкції в сумі 14441грн.; № 5 про збільшення суми грошового зобов`язання акцизного податку в сумі 6259 грн. та застосування штрафної санкції в сумі 1564,75грн.; №5 про застосування штрафної санкції (за порушення строків сплати акцизного податку в сумі 5400,60 грн. в розмірі 10%) в сумі 540, 06 грн.; № 5 про застосування штрафної санкції з орендної плати в сумі 170грн.; № 5 про визначення податкового зобов`язання з орендної плати в сумі 2171,86грн. та застосування штрафної санкції в сумі 542,97грн.; № 5 про застосування штрафної санкції (патентування, обіг готівки, РРО) в сумі 1020 грн.; № 5 про визначення податкового зобов`язання з військового збору в сумі 6276,27грн. та застосування штрафної санкції в сумі 1569,07грн.; № 5 про визначення адміністративного штрафу в сумі 510 грн.; вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.07.2019 № Ф-70 на суму 95608,12грн.; вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.07.2019 № Ф-71 на суму 37,40грн.; рішення про застосування штрафних санкцій за несвоєчасне подання звітності по ЄСВ № від 08.07.2019 в сумі 340грн.; рішення про застосування штрафних санкцій № від 08.07.2019 в сумі 22737,35грн. з єдиного внеску; рішення від 08.07.2019 № про застосування штрафних санкцій в сумі 1309,13грн. та пені в сумі 665,09 грн.; рішення від 08.07.2019 № про застосування штрафних санкцій в сумі 72,60 грн.; рішення від 08.07.2019 № про застосування штрафних санкцій в сумі 2873,56грн. та пені в сумі 70,72 грн.; рішення від 08.07.2019 № про застосування штрафних санкцій в сумі 136 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при проведенні перевірки контролюючому органу були надані всі первинні документи. Позивач не допускав порушень вимог чинного законодавства, тому спірні рішення відповідача необхідно скасувати.

Ухвалою миколаївського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року, клопотання відповідача про залишення без розгляду позовної заяви залишено без задоволення.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року позов задоволено частково, а саме: скасовано податкові повідомлення-рішення від 08.07.2019 року №№5, 5, 5, 5, 5; скасовано вимогу № Ф-70 від 08.07.2019 року; скасовано рішення про застосування штрафних санкцій від 08.07.2020 року №№ , . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 та Головне управління ДПС у Миколаївській області подано апеляційні скарги, в яких кожен з апелянтів наголошує про порушення судом першої інстанції норм матеріального права та ухвалення оскаржуваного рішення без надання належної оцінки усім наявним обставинам та доводам, просять скасувати рішення у відповідних частинах.

У своїх доводах апелянт ОСОБА_1 зазначає, що прийняті податковим органом податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки податковий орган не посилається на жоден первинний бухгалтерський документ, на підставі якого встановлені відхилення задекларованих ФО ОСОБА_1 сум податків та обов`язкових платежів з даними перевірки, ревізором не зазначено чітко та об`єктивно з посиланням на первинні документи, фактів порушення закону платником. Крім того, апелянт наполягає на тому, що відповідно до ст. 75 ПКУ, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Так, податковий орган повинен був, на думку апелянта, зафіксувати порушення ст. 177.11 ПКУ актом камеральної перевірки.

Апелянт Головне управління ДПС у Миколаївській області посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині задоволених позовних вимог зазначив, що за результатами проведеної документальної планової виїзної перевірки ФО ОСОБА_1 податковим органом встановлено порушення норм податкового законодавства, у зв`язку із чим були правомірно прийняті податкові повідомлення-рішення, податкові вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Актом про результати документальної планової виїзної перевірки фізичної особи щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками за період з 01.01.2016 по 25.05.2018, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 25.05.2018 № 857/14-29-13-05/0 від 11.06.2019 встановлено порушення позивачем норм Податкового Кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

За результатами перевірки прийняті спірні рішення.

За період з 01.01.2016 по 25.05.2018 позивач здійснював господарську діяльність на загальній системі оподаткування, особливості оподаткування доходів від обрання якої встановлено ст.177 ПК України.

25.05.2018 ФО ОСОБА_1 подано заяву про припинення підприємницької діяльності.

Вирішуючи справу по суті суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та скасування податкових повідомлень-рішень від 08.07.2019 року №№ 5, 5, 5, 5, 5, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.07.2019 року №Ф-70 та рішень про застосування штрафних санкцій ЄСВ № від 08.07.2019 року та № від 08.07.2019.

Колегія суддів такий висновок суду першої інстанції вважає правильним, з огляду на наступне.

Нормою ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Згідно п. 177.11 ст.177 ПК України фізичні особи, стосовно яких проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням, подають податкову декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності, протягом 30 календарних днів з дня проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.

У разі проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням останнім базовим податковим (звітним) періодом є період з дня, наступного за днем закінчення попереднього базового податкового (звітного) періоду до останнього дня календарного місяця, в якому проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності.

З матеріалів справи вбачається та правильно встановлено судом першої інстанції, що ФО ОСОБА_1 декларацію про майновий стан і доходи за 2018(ліквідаційну) фактично подано 06.07.2018 року № 2092.

При цьому, граничний термін її подання у розумінні п. 177.11 ст. 177 ПК України 24.06.2018 року.

Згідно з п.75.1.1 ст.75 ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

Відповідно до п.75.1.2 ст.75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Аналіз цих статей дає дійти висновку, що крім перевірки даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків предметом камеральної перевірки також може бути перевірка своєчасності подання податкових декларацій (розрахунків). А предметом документальної перевірки може бути також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Отже, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що відповідач мав права приймати спірне рішення за наслідками документальної перевірки, оскільки позивачем була подана декларація (ліквідаційна) 06.07.2018 з пропуском строку подання звітності у порядку передбаченому п.177.11 ст.177 ПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що оскільки декларація про майновий стан і доходи за 2018 рік (ліквідаційна) ним в електронному вигляді була подана вчасно, проте податковим органом з незалежних від підприємця причин не була прийнята, про що 26.06.2018 ФО ОСОБА_1 отримав квитанцію № 1,2, де було зазначено, що «пакет не прийнято», то складу порушення в його діях не було.

Проте, колегія суддів такі доводи вважає необґрунтованими, оскільки фактично декларація була подана підприємцем саме 06.07.2018 року, що не узгоджується з вимогами п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 № 5 про застосування штрафної санкції у сумі 170 грн. прийнято правомірно, зважаючи в тому числі й на наявність у податкового органу повноважень щодо його прийняття за наслідками проведеної на підставі п.75.1.2 ст.75 ПК України документальної планової перевірки.

Згідно висновків акту перевірки, за результатами перевірки за період з 01.01.2016 по 25.02.2018 відповідно до пп.54.3.2 п.54.3 ст.54 ПК від 02.12.2010 № 2755 встановлено заниження ФО ОСОБА_1 доходу в загальній сумі 126397,02 грн. за 2017, чим порушено п.177.1, п.177.2 ст.177 ПК України.

Доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, відповідно до п.177.1., п.177.2 ст.177 ПК України оподатковуються за ставкою, визначеною статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Як свідчать матеріали справи, згідно даних поданої платником декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік (з 01.01.2016 по 31.12.2016), ФО ОСОБА_1 включені витрати в загальній сумі 502569,00грн., з яких 175105,81 грн. документально не підтверджені.

Згідно поданої декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік (з 01.01.2017 по 31.12.2017), ФО ОСОБА_1 включені витрати в загальній сумі 898782,62 грн., з яких 43840,38 грн. документально не підтверджені.

Згідно поданої декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік (з 01.01.2018 по 31.12.2018), ФО ОСОБА_1 включені витрати в загальній сумі 298016,00 грн., з яких 73074,48 грн. документально не підтверджені.

Так, перевіркою правильності визначення суми чистого оподатковуваного доходу встановлені розбіжності (заниження), які виникли у зв`язку з завищенням суми витрат, відображених у податкових деклараціях за 2016-2018.

Основним видом діяльності позивача була роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. До позову надані документи, що підтверджують понесені позивачем витрати, а саме копії розрахункових документів, квитанції, платіжні доручення.

Відповідно до п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця, зокрема документально не підтверджені витрати.

При цьому, ФО ОСОБА_1 було надано лист до контролюючого органу, в якому він зазначив, що при перевірці не були враховані первинні документи-накладні за 2016-2018 роки.

На підтвердження правомірності формування витрат у деклараціях за 2016-2018 роки в матеріалах справи наявний розрахунок витрат, які не були враховані при перевірці та квитанції, які частково були враховані до складу витрат (ар.с.62-80 том 2).

Крім того, у підтвердження правомірності формування витрат, в матеріалах справи наявні накладні по контрагенту ТОВ «Партнер дістрібьюшен» за 2016 на суму 47422грн., за 2017 на суму 58334 грн., за 2018 на суму 62727 грн. За 2017-2018, накладні в тому числі на підставі яких формувались витрати ФО ОСОБА_1 у спірному періоді з Львівська тютюнова фабрика на суму 96677грн.

Також, згідно наданого розрахунку, за 2016 рік не включено до витрат витрати на електроенергію в сумі 1400 грн., єдиний внесок 3797,64 грн., зарплата 102421 грн. на суму 96677 грн. Не враховано до витрат за 2016-2018 суми витрат по контрагенту ТОВ «Тедіс Україна» на суму 401786 грн. Не були в тому числі враховані накладі постачальника ТОВ «Ківіт плюс» за 2016-2018 на 40417,33грн.

Як зазначено судом першої інстанції, у ході судового розгляду справи, податковим органом не надано пояснення стосовно того, які первинні документи на підтвердження витрат позивача були надані контролюючому органу при перевірці, а які тільки суду, чому деякі накладні враховані частково.

Таким чином, оскільки платником надані первинні документи, які підтверджують витрати понесені ним за 2016-2018 та пов`язані з його господарською діяльності, тому судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про протиправність податкового повідомлення-рішення від 08.07.2019 № 5, яким визначено податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 75315,19грн.та застосовано штрафну санкцію в сумі 18828,80грн.

З урахуванням викладеного, на переконання судової колегії, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем у податкових деклараціях вірно визначалась сума чистого оподатковуваного доходу, суми витрат, тому спірні повідомлення-рішення від 08.07.2019 № 5 про визначення податкового зобов`язання з військового збору в сумі 6276,27грн. та застосування штрафної санкції в сумі 1569,07грн.,вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.07.2019 № Ф-70 на суму 95608,12грн.,рішення про застосування штрафних санкцій № від 08.07.2019 в сумі 22737,35грн. з єдиного внеску, рішення про застосування штрафних санкцій за несвоєчасне подання звітності по ЄСВ № від 08.07.2019 в сумі 340грн., які є похідними від податкового повідомлення-рішення про нарахування податку на доходи фізичних осіб також підлягають скасуванню.

Вирішуючи питання про правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення від 08.07.2019 № 5 про визнання податкового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 57764грн. та застосування штрафної санкції в сумі 14441грн. суд першої інстанції виходив з того, що платник перевищивши обмеження щодо обсягів виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), в грудні 2017 року, в порушення п.181.1 ст.181 та п.183.10 ст.183 ПК України не зареєструвався платником податку на додану вартість з 11.01.2018.

За період з 11.01.2018 по 25.05.2018 ОСОБА_1 було визначено обсяг реалізації на загальну суму 303365,95 грн. Обсяг реалізації без врахування акцизу на загальну суму 288824,71грн.

За даними перевірки, податкові зобов`язання по податку на додану вартість складають 57 764грн.

Так, згідно матеріалів справи, у ході проведення перевірки, податковим органом зроблено висновок, що за 2017 рік сума доходу в готівковій формі за допомогою використання РРО склала 1 099 118,62 грн.

На думку апелянта ОСОБА_1 такий висновок податкового органу є необґрунтованим, оскільки загальна сума від здійснення операцій платника з постачання товарів за 2017 рік без ПДВ сукупно не перевищував суми 1000000.

Проте, на переконання колегії суду, доводи ОСОБА_1 спростовуються наданими звітами з використання РРО та банківськими виписками наявними в матеріалах справи, які в тому числі досліджувались під час проведення перевірки.

Так, виторг ОСОБА_1 за 2017 рік на підставі Z звітів складає 857254,71грн (звіт про використання РРО за 2017 рік, фіскальний номер ) та 241863,91 грн. (звіт про використання РРО за 2017 рік, фіскальний номер ), що свідчить про перевищення обмеження щодо обсягів виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) .

У відповідності до п.181.1 ст.181 ПК України, у разі, якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Згідно з п.183.10 ст.183 ПК України будь-яка особа, яка підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за не нарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з доводами податкового органу стосовно правомірного встановлення порушення платником податку п. 181.1 ст. 181 та п. 183.10 ст. 183 Податкового кодексу України.

За таких обставин висновок суду першої інстанції стосовно того, що позивач перевищивши обмеження щодо обсягів виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), в грудні 2017 року, в порушення п.181.1 ст.181 та п.183.10 ст.183 ПК України не зареєструвався платником податку на додану вартість з 11.01.2018 є правильним.

За період з 11.01.2018 по 25.05.2018 ОСОБА_1 було визначено обсяг реалізації на загальну суму 303365,95 грн. Обсяг реалізації без врахування акцизу на загальну суму 288824,71грн.

За даними перевірки, податкові зобов`язання по податку на додану вартість складають 57 764грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо правомірно встановленого у ході проведення перевірки заниження платником суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за період з 11.01.2018 по 25.05.2018 на загальну суму 57 764 грн., у зв`язку із чим, податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 № 5 про визнання податкового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 57 764грн. та застосування штрафної санкції в сумі 14 441грн. є правомірним та скасуванню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянт ГУ ДПС у Миколаївській області посилається на те, що у ході проведення перевірки було встановлено подання платником недостовірних відомостей по податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків і сум утриманого з них податку за формою 1-ДФ.

Відповідно до п.176.2 ст.176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Приписами п.119.2 ст.119 ПК України встановлено, що неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

При цьому, на переконання колегії суддів, доказів того, що позивачем зазначені недостовірні дані у податкових розрахунках за формою-1-ДФ у ході судового рогзлялду справи у суді першої інстанції та до апеляційного суду податковим органом надано не було.

Колегія суду зазначає, що всупереч вимогам ст. 77 КАС України, податковим органом не надано жодного доказу, на підставі чого та яким чином контролюючим органом було визначено різницю у задекларованих сумах заробітної плати працівників: в ІІІ кв. 2016 працівника ОСОБА_2 (різниця +3грн.); за ІІІ, ІV кв. 2017 працівника ОСОБА_3 (різниця +1600грн.); у Ікв.2018 працівника ОСОБА_4 (різниця +400грн.).

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача на невірно вказаний платником реєстраційний номер облікової картки платника податків ОСОБА_5 , не свідчить про допущення платником порушення ч.2 ст.119 ПК України.

Належних письмових доказів надання позивачем у розрахунках недостовірних даних апелянтом ГУ ДПС у Миколаївській області суду не надано, а помилка у реєстраційному номері не є підставою для збільшення або зменшення податкового зобов`язання платника податку.

На підставі зазначених обставин, податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 №5 про застосування штрафної санкції з податку на доходи фізичних осіб в сумі 510грн. підлягає скасуванню.

Крім того, як вбачається з акту перевірки, у ході її проведення податковим органом в тому числі було встановлено невірне нарахування податку на доходи фізичних осіб з заробітної плати найманим працівникам, а саме у порушення п.167.1 ст.167,пп.168.1 ст.168, пп. «а» п.176.2 ст.176 ПК України за період з 01.01.2016 по 25.05.2018 податковий агент ОСОБА_1 податок на доходи з фізичних осіб не нарахував в загальній сумі 30781,78 грн.

Апелянт ГУ ДПС у Миколаївській області зазначає, що при проведенні перевірки платник не надав відомості про нарахування заробітної плати, тому контролюючий орган виходив з даних зазначених позивачем у податкових розрахунках за формою-1-ДФ.

Наведений розрахунок сум заробітної плати та сплачений з них податок на доходи найманих працівників співпадає з сумами, зазначеними позивачем у розрахунках. З наданих позивачем розрахунків вбачається, що сума податку визначена невірно. Повинна бути зазначено 18% суми доходу, але у розрахунках значно менше.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, у розумінні п.171.1, п.171.2 ст.171 ПК України, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є: а) податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні. Згідно зі ст.168 ПК України оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування).

Згідно наданих ОСОБА_1 розрахунків форми 1-ДФ вбачається, що ним сплачено податок з суми доходів найманих працівників не в сумі 18% доходу, як то передбачено ст.167 ПК України.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, податковим органом встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб на суму 30781,78 грн. Залишок переплати по цьому податку складає станом на 25.05.2018 - 4342,80 грн. Загальна сума заниження податку в сумі 30781,78 грн. виникла за період 01.01.2016 по 25.05.2018 - поза межами строку давності 1095, а податкове повідомлення-рішення прийнято на суму 27804,70грн.

Однак, розрахунку суми грошового зобов`язання відповідач суду не надав, на підставі, яких доказів відповідач дійшов висновку, що сума грошового зобов`язання складає саме 27804,70 грн. відповідач суду не зазначив, тому суму - 27804,70 грн. податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, визначену згідно податкового повідомлення-рішення № 5 від 08.07.2019р. суд вважає необґрунтованою.

Крім того, вказаним податковим повідомленням-рішенням № 5 від 08.07.2019р.до ОСОБА_1 застосовано штрафну санкцію в сумі 20853,52грн.

Відповідно до п.127.1 статті 127 Податкового кодексу України, не нарахування і неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягне за собою накладення штрафу у розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1096 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Статтею 127 Податкового кодексу України визначено відповідальність, яка покладається на платника податків, у тому числі і на податкового агента, саме за не нарахування, неутримання та/або несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, при цьому розмір штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) залежно від кількості допущених порушень протягом певного періоду часу.

Тобто, склад вищезазначеного порушення передбачає, що нарахування, утримання чи сплата податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.

Аналізуючи податковий контроль та способи його здійснення, що закріплені положеннями пункту 61.1 статті 61, пунктом 62.1 статті 62 Податкового кодексу України, положення підпункту 54.3.5 пункту 54.3 статті 54, пункт 86.1 статті 86 цього Кодексу, дозволяє дійти висновку, що факт порушення податкового законодавства може бути встановлений не інакше як за результатами перевірки платника податків, за результатами якої складено акт.

Підвищені розміри штрафів у разі повторного виявлення податкових порушень (50%, 75%) застосовуються не за сам факт виявлення будь-яких порушень, а за повторне вчинення діянь за обставин, передбачених, зокрема, підпунктом 54.3.5 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, застосування штрафу більшого розміру можливе у разі встановлення контролюючим органом повторності порушення протягом 1095 днів, яке зафіксовано в акті перевірки та, відповідно, в податковому повідомленні-рішенні.

У межах спірних правовідносин факт повторного протягом 1095 днів неутримання та неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб відповідачем жодним актом не встановлено та не зафіксовано, не надано доказів винесення податкових повідомлень-рішень, якими позивачу було б збільшено суми грошового зобов`язання, що передували прийняттю оскаржених податкових повідомлень-рішень, що вказує на безпідставне застосування до позивача штрафні (фінансові) санкції по не утриманим і не перерахованим до бюджету податку на доходи фізичних осіб в розмірі 75%.

Вказана правова позиція суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.07.2019 по справі № 813/6331/14.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про неправомірність прийняття податкового повідомлення-рішення від 08.07.2019 №5.

Щодо правомірності прийняття податкових повідомлень-рішень від 08.07.2019 № 5 та №5 судом встановлено наступне.

Згідно акту перевірки, перевіркою повноти нарахування акцизного податку на підставі виторгу РРО в порушення пп.213.1.1 ст.213, п.214.1 ст.214 ПК України встановлено заниження платником бази оподаткування акцизним податком, а саме вартості реалізованого товару (продукції) виробленого на митній території України, за встановленими виробником максимальними роздрібними цінами з урахуванням податку на додану вартість та акцизного податку в сумі 125171грн., що призвело до заниження зобов`язання з акцизного податку на загальну суму 6259грн.

Крім того, акцизний податок за даними податкового органу, ОСОБА_1 в порушення пп.221.1. п.221.1 ст.221 ПК України сплачував несвоєчасно, а саме:

-за березень 2017 року згідно документів податкової звітності сума нарахованого акцизного податку 2373грн. Граничний строк сплати 30.04.2017, проте сплачено було платником 01.05.2017 року.;

-за червень 2017 року згідно документів податкової звітності сума нарахованого акцизного податку 3260 грн. Граничний строк сплати 30.07.2017, проте сплачено платником 31.07.2017.

На думку апелянта ОСОБА_1 , оскільки податковий орган не посилається на жоден первинний бухгалтерський документ, на підставі якого встановлено такі відхилення, податкові повідомлення-рішення прийняті за наслідками встановлення цього порушення є протиправними.

Проте, судова колегія з такими доводами ОСОБА_1 не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до п.213.1 ст.213 та п.214.1 ст.214 ПК України, об`єктами оподаткування є операції з: реалізації вироблених в Україні підакцизних товарів (продукції). У разі обчислення податку із застосуванням адвалорних ставок базою оподаткування є: вартість реалізованого товару (продукції), виробленого на митній території України, за встановленими виробником максимальними роздрібними цінами з урахуванням податку на додану вартість та акцизного податку.

Як вбачається з акту перевірки, заниження податку було встановлено на підставі виторгу РРО, в яких зазначена сума реалізованих підакцизних товарів.

У ході проведення перевірки були в тому числі досліджені декларації акцизного податку за період з 01.01.2016 року по 25.05.2018 року, у яких платником визначались зобов`язання зі сплати акцизного податку а саме:

за 2016 рік - № від 04.02.2016 року, № від 14.0320116 року, № від 12.04.2016 року, № від 09.05.2016 року, № від 10.06.2016 року, № від 10.07.2016 року, № від 14.08.2016 року, № від 10.09.2016 року, № від 10.10.2016 року, № від 09.11.2016 року, № від 12.12.2016 року, № від 20.01.2017 року;

за 2017 рік - № від 09.02.2017 року, № від 15.03.2017 року, № від 19.04.2017 року, № від 17.05.2017 року, № від 17.06.2017 року, № від 14.07.2017 року, № від 18.08.2017 року, № від 18.09.2017 року, № від 13.10.2017 року, № від 17.11.2017 року, № від 19.12.2017 року, № від 17.01.2018 року;

за 2018 рік: № від 17.02.2018 року, № від 12.03.2018 року, № від 16.04.2018 року, № від 17.05.2018 року, № від 13.06.2018 року.

Прим цьому, у ході проведення перевірки за результатами дослідження обсягів фактично реалізованої позивачем продукції, на підставі виторгу РРО встановлено заниження платником бази оподаткування акцизним податком, а саме вартості реалізованого товару в сумі 125 171,00 грн., що в свою чергу призвело до заниження зобов`язання з акцизного податку на загальну суму 6 259,00 грн., в тому числі по періодах: за січень 2016р. завищено акцизний податок на суму 64грн., за лютий 2016р. завищено акцизний податок на суму 83грн., за березень 2016р. завищено акцизний податок на суму 38грн., за квітень 2016р. завищено акцизний податок на суму 96грн., за травень 2016р. завищено акцизний податок на суму 64грн., за червень 2016р.завищено акцизний податок на суму 68грн., за липень 2016р. завищено акцизний податок на суму 78грн., за серпень 2016р. завищено акцизний податок на суму 79грн., за вересень 2016р. завищено акцизний податок на суму 77грн., за жовтень 2016р. завищено акцизний податок на суму 91 грн., за листопад 2016р. завищено акцизний податок на суму 31 грн., за грудень 2016р. занижено акцизний податок на суму 6307грн., за січень 201 7р. завищено акцизний податок на суму 1 16грн., за лютий 2017р. завищено акцизний податок на суму 93грн., за березень 2017р. завищено акцизний податок на суму 113грн., за квітень 2017р. завищено акцизний податок на суму 187грн., за травень 2017р. завищено акцизний податок на суму 116грн., за червень 2017р. завищено акцизний податок на суму 155грн., за липень 201 7р. завищено акцизний податок на суму 201грн., за серпень 201 7р. завищено акцизний податок на суму 219грн., за вересень 201 7р. завищено акцизний податок на суму 236грн., за жовтень 201 7р. завищено акцизний податок на суму 246грн., за листопад 2017р. завищено акцизний податок на суму 325грн., за грудень 2017р. занижено акцизний податок на суму 3327грн., за січень 2018р. завищено акцизний податок на суму 1461грн., за лютий 2018р. завищено акцизний податок на суму 1198грн., за березень 2018р. завищено акцизний податок на суму 1750грн., за квітень 2018р. завищено акцизний податок на суму 2140грн., за травень 2018р. занижено акцизний податок на суму 5949грн.

Судова колегія, з урахуванням встановлених обставин, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки жодного доказу на спростування висновків контролюючого органу позивач суду не надав.

Відтак, податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 року № 5 про збільшення суми грошового зобов`язання акцизного податку в сумі 6259 грн. та застосування штрафної санкції в сумі 1564,75грн., податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 №5 про застосування штрафної санкції (за порушення строків сплати акцизного податку в сумі 5400,60 грн. в розмірі 10%) в сумі 540 грн. прийняті правомірно та скасуванню не підлягають.

Відповідно до п. 286.2. ст. 286 Податкового кодексу України, платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

У 2018 році провадження господарської діяльності ОСОБА_1 до ліквідації здійснював з 01.01.2018 року по 25.05.2018 року.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 відповідно до ст.. 288 розділу XIII ПК України , за період з 01.01.2016 року по 25.05.2018 року був платником орендної плати за землю з фізичних осіб згідно договору від 12.04.2012 року на земельну ділянку площею 0,002 га за адресою: АДРЕСА_1 . Семенівка, АДРЕСА_2 /б та договору від 01.01.2007 року на земельну ділянку площею 0,0073 га за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 район, АДРЕСА_3 . Семенівка, АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 .

Податкова декларація з орендної плати за 2018 рік подана 03.02.2018 року тільки за січень 2018 року - № .

З урахуванням зазначеного, оскільки платником за весь період провадження господарської діяльності у 2018 р. (з 01.01.2018 по 25.05.2018) декларація з орендної плати у порушення п.286.2 ст.286 ПК України не подана, а відтак орендна плата з фізичних осіб нарахована була не у повному обсязі (2748,44 грн), а лише 576,58 грн. за січень 2018 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірне встановлення податковим органом заниження орендної плати з фізичних осіб на суму 2171,86 грн.

Доводи апелянта - ОСОБА_1 стосовно того, що ним не були порушені терміни подачі декларації з орендної плати, оскільки декларацію ним подано за 2018 рік (граничний термін подання 20.02.2018р.) - 03.02.2018, а граничний строк подачі 20.02.2018, тому терміни подачі не були порушені та податок сплачено відповідно до вимог чинного законодавства.

Проте, судова колегія із такими доводами ОСОБА_1 не погоджується, оскільки контролюючим органом підтверджено неподання податкової декларації платником за період лютий-травень 2020 року, у зв`язку із чим орендна плата з фізичних осіб за цей період ОСОБА_1 не нараховувалась та не сплачувалась, що в свою чергу суперечить вимогам п. 286.2 ст. 286 ПК України.

Жодного доказу на спростування висновків податкового органу Вицина І.В. не надано.

Таким чином, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення від 08.07.2019 № 5 про застосування штрафної санкції з орендної плати в сумі 170грн. та податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 № 5 про визначення податкового зобов`язання з орендної плати в сумі 2171,86грн. та застосування штрафної санкції в сумі 542,97грн.

Поряд з цим, як свідчать матеріали справи, у ході проведення перевірки платником податку не було надано книгу обліку розрахункових операцій № /8 за період з 01.07.2017 по 31.12.2017, № /9 за період з 01.01.2018 по 25.05.2018, № /9 за період з 01.01.2018 по 25.05.2018.

На думку апелянта ОСОБА_1 твердження контролюючого органу про відсутність трьох КОРО не відповідає дійсності, оскільки саме за КОРО ним були визначені обсяги реалізації товарів.

Проте, доказів наявності у нього цих книг, доказів зберігання цих книг позивач ані у ході судового розгляду справи у суді першої інстанції не надав, ані у ході апеляційного розгляду справи надано не було.

При цьому, в матеріалах справи мімститься наданий податковим органом лист платника від 28.05.2019, в якому зазначено, що книги обліку РРО не надано в зв`язку із дуже тяжкою хворобою (Том 2, а.с.41).

Тобто, доводи про визначення обсягів реалізації товарів саме за КОРО ОСОБА_1 жодним чином не підтверджені та є необґрунтованими.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» у редакції чинній на момент застосування санкцій) за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі невикористання при здійсненні розрахункових операцій у випадках, визначених цим Законом, розрахункової книжки або використання незареєстрованої належним чином розрахункової книжки чи порушення встановленого порядку її використання, або не зберігання розрахункових книжок протягом встановленого терміну.

Відповідач за не зберігання 3-х Книг обліку розрахункових операцій застосував до позивача штрафні санкції в сумі 340х3=1020, при цьому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем допущено одне порушення передбачене ст. 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», тому санкція повинна бути застосована в сумі 340 грн. Норма закону не містить застережень стосовно того, що суб`єкт господарювання несе відповідальність за не зберігання кожної книги, тому податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 № 5 про застосування штрафної санкції (патентування, обіг готівки, РРО) в сумі 1020 грн. підлягає скасуванню частково в сумі 680 грн., а штрафна санкція в сумі 340грн. до позивача застосована правомірно.

Вирішуючи питання про правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення від 08.07.2019 № 5, яким до позивача застосовані штрафні санкції в сумі 510 грн. за порушення п.п.16.1.12 ст.16, п.44.3 ст.44 ПК України суд першої інстанції виходив з того, що незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, відповідно до п.121.1 ст.121 ПК України - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

У відповідності до п. 16.1.12 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний забезпечувати збереження документів, пов`язаних з виконанням податкового обов`язку, протягом строків, установлених цим Кодексом.

Згідно п. 44.3 ст. 44 ПК України, платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

У разі ліквідації платника податків документи, визначені пунктом 44.1 цієї статті, за період діяльності платника податків не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу), що передували даті ліквідації платника податків, в установленому законодавством порядку передаються до архіву.

Судова колегія вважає вірним такий висновок суду першої інстанції, оскільки апелянтом ОСОБА_1 жодним чином не доведено фактичних обставин, які б слугували підставою для визнання спірного податкового повідомлення-рішення протиправним та не надано суду доказів на спростування відсутності у платника податків - ОСОБА_1 книг обліку розрахункових операцій.

Крім того, у ході проведення перевірки, податковим органом було встановлено, що ОСОБА_1 частину єдиного внеску в порушення абз.3 ч.8, ст.9 Закону України « Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464 сплатив несвоєчасно із затримкою, а саме: сума єдиного внеску по граничному строку сплати 19.04.2018 в розмірі 2457,18 сплачена16.07.2018, сума єдиного внеску по граничному строку сплати 26.06.2018 в розмірі 4095,30 сплачена 16.07.2018-1644,93, 13.12.2018-2450,37грн.

Рішенням № від 08.07.2019 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на підставі ч.10 та п.2 ч.11 ст.25 Закону України « Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нараховано штраф в сумі 1309,123грн., та пеня у розмірі 665,09 грн.

Як свідчать наявні в матеріалах справи письмові докази, перевіркою питань щодо своєчасності сплати єдиного внеску встановлено, що ФО ОСОБА_1 частину єдиного внеску в порушення абзацу 1 частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. № 2464-У1 (із змінами та доповненнями) сплатив несвоєчасно із затримкою, а саме:

сума податку по граничному строку сплати 21.08.2017р. в розмірі 4224,00грн. сплачена несвоєчасно, станом на 21.08.2017р. на особовому рахунку платника існувала переплата в сумі 804,53грн., фактично сплачено 23.08.2017р. - 3419,47грн. (платіжне доручення № 320 від 22.08.2017р.);

сума податку по граничному строку сплати 20.09.2017р. в розмірі 2816.00грн. сплачена несвоєчасно, станом на 20.09.2017р. на особовому рахунку платника існувала переплата в сумі 805.53грн.. фактично сплачено 22.09.2017р. 2010,47грн. (платіжне доручення № 326 від 22.09.2017р.);

сума податку по граничному строку сплати 20.11.2017р. в розмірі 2816.00грн. сплачена несвоєчасно, станом на 20.11.2017р. на особовому рахунку платника існувала переплата в сумі 809.53грн.. фактично сплачено 24.11.2017р. 2006.47грн. (платіжне доручення № 344 від 24.11.2017р.);

сума податку по граничному строку сплати 20.12.2017р. в розмірі 3520.00грн. сплачена несвоєчасно, станом на 20.12.2017р. на особовому рахунку платника існувала переплата в сумі 108.53грн.. фактично сплачено 22.12.2017р. 2115.00грн. (платіжне доручення N .354 від 22.12.201 7р.). 23.01.2018р. 1296.47грн. (платіжне доручення N 362 від 23.01.2018р.);

сума податку по граничному строку сплати 22.01.2018р. в розмірі 3520,00грн. сплачена несвоєчасно, фактично сплачено 23.01.2018р. 3.53грн. (платіжне доручення № 362 від 23.01.2018р.); 23.01.2018р. 3516,47грн. (платіжне доручення № 363 від 23.01.2018р.).

Жодного належного письмового доказу, на спростування вищезазначених фактичних обставин, та підтвердження своєчасної сплати єдиного внеску ОСОБА_1 , ані під час судового розгляду справи у суді першої інстанції, ані у ході розгляду апеляційних скарг не надано, відтак судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про правомірність прийняття рішення № від 08.07.2019 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені, у зв`язку із чим таке рішення скасуванню не підлягає.

Перевіркою правильності нарахування єдиного внеску на суму заробітної плати, на які нараховується єдиний внесок встановлено порушення пп.1 ч.2 ст.1 та пп.1 ч.1 ст.7 Закону України № 2464, а саме: встановлено невірне відображення (заниження) суми єдиного внеску нарахованого на заробітну плату в зв`язку з помилковим відображенням суми заробітної плати, встановлено заниження єдиного внеску на суму нарахованої заробітної плати, на які нараховується єдиний внесок, які не відображені в звіті. В звіті за серпень по двох працівниках не нараховано єдиний внесок в сумі 13,20грн. У звіті про суми нарахованої заробітної плати за лютий 2018 платником самостійно виправлені помилки за січень 2018 в сумі 539 грн.

За наслідками цих порушень контролюючим органом була прийнята вимога про сплату боргу № Ф-71 від 08.07.2018грн. на суму 37,40грн. та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів № від 08.07.2019 на суму 72,60грн.

Оскільки позивачем самостійно виправлені помилки за січень 2018, а за працівників за серпень 2017 не надано доказів сплати єдиного внеску в розмірі передбаченому чинним законодавством, тому вимога та рішення є правомірними.

Рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 08.07.2019 до позивача застосовано штраф в сумі 2873,56 грн. та 70,72 грн. пені за порушення абз. 1 ч.8 ст.9 Закону України « Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до абз.1 ч.8 ст.9 Закону України № 2464 платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Платіжні доручення від 23.08.2017, 22.09.2017, 24.11.2017, 22.12.2017, 23.01.2018 свідчать, що позивачем несвоєчасно був сплачений єдиний внесок, тому штрафні санкції нараховані правомірно.

Рішенням № від 08.07.2019 про застосування штрафних санкцій за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, до позивача застосований штраф в сумі 136грн. (17- неоподатковуваний мінімум доходів громадян х 8=136).

Як свідчать матеріали справи, у ході проведення перевірки, податковим органом витребовувались запитом від 15.05.2019 року відомості по нарахуванню та виплати заробітної плати, книгу обліку доходів та витрат.

Однак, витребуваних документів платником до перевірки надано не було.

До суду платником також не було надано жодного з таких документів, ані у ході розгляду справи судом першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.6 Закону України № 2464 платник єдиного внеску зобов`язаний: вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно з п.5 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, накладається штраф у розмірі від восьми до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З урахуванням зазначеного, оскільки у платника відсутні відомості по нарахуванню та виплати заробітної плати, книгу обліку доходів та витрат, а інше ним не доведено та відсутність вказаних документів не спростована, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності прийняття Рішення № від 08.07.2019 про застосування штрафних санкцій.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині неправомірного прийняття податковим органом податкових повідомлень-рішень від 08.07.2019 року №№5, 5, 5, 5, 5; вимоги № Ф-70 від 08.07.2019 року; рішення про застосування штрафних санкцій від 08.07.2020 року №№ , .

Інші доводи апеляційних скарг кожного з апелянтів встановлених обставин справи та висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області про скасування рішень залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 25 червня 2020 року.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.