Справа № 380/222/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/222/20 пров. № А/857/5632/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

суддя у І інстанції Братичак У.В.,

час ухвалення рішення 10 год 07 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 160 березня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просив:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Львівській області (далі УСБУ) щодо непроведення із ним повного розрахунку при звільненні з військової служби невиплати на день виключення зі списків особового складу військової частини (19 жовтня 2016 року) грошової премії за жовтень 2016 року, грошової компенсації за 40 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2016 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а також ненарахування та невиплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової календарної відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2016 року;

- зобов`язати УСБУ нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2016 року в сумі 5401,62 грн з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 20 жовтня 2016 року по день звернення до суду із даною позовною заявою (28 грудня 2019 року) у сумі 449106,12 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року у справі № 380/222/20 позов було задоволено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки саме на відповідача покладено обов`язок здійснити повний розрахунок з особою, звільненою з військової служби, на день виключення із списків особового складу, то непроведення такого розрахунку становить протиправну бездіяльність відповідача.

Окрім того, враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18), суд першої інстанції вважав, що оскільки позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, то при звільненні з військової служби мав право на отримання грошової компенсації за невикористану у 2016 році додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відтак, із урахуванням довідки про грошове забезпечення позивача за два місяці перед звільненням та приписів статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), з УСБУ слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку з ОСОБА_1 у сумі 449106,12 грн.

У апеляційній скарзі УСБУ просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти в нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку із цим додаткові відпустки, в тому числі й додаткова відпустка, що не надавалася учасникам бойових дій, в особливий період не вважається такою, що є невикористаною і виплата грошової компенсації за неї не передбачена.

Окрім того, скаржник зазначав, що фінансується з Державного бюджету України. Тому належні позивачу кошти були нараховані і замовлені вчасно та перераховані ОСОБА_1 негайно після їх отримання з Держказначейства, що свідчить про відсутність протиправної бездіяльності зі сторони відповідача.

Позивач подав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу УСБУ, у якому зазначив, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник УСБУ у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, та додатково звернув увагу апеляційного суду на непропорційність присудженої суми відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні із позивачем до розміру заборгованості перед ним, що суперечить практиці Великої Палати Верховного Суду, яка не була врахована судом першої інстанції. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Представник позивача у ході апеляційного розгляду заперечив обґрунтованість доводів апелянта усними та письмовими поясненнями, у яких підтримав висновки суду першої інстанції та просив залишити оскаржуване судове рішення без змін, а вимоги скаржника без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 15 грудня 1999 року по 19 жовтня 2016 року проходив військову службу в органах Служби безпеки України, а саме у слідчому відділі УСБУ, та має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 .

Наказом Голови Служби безпеки України від 08 жовтня 2016 року № 1221-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «а» (у запас Служби безпеки України) пункту 61, підпунктом «г» пункту 63 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та пунктом 88-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України.

Наказом УСБУ № 847-ОС від 17 жовтня 2016 року ОСОБА_1 з 19 жовтня 2016 року виключено зі списків особового складу.

Згідно з інформацією щодо проведених грошових нарахувань та виплат при звільненні з військової служби підполковника юстиції ОСОБА_1 останньому здійснено такі виплати:

12 жовтня 2016 року грошове забезпечення за жовтень 2016 року, у тому числі преміювання за вересень 2016 року, у розмірі у розмірі 8083,28 грн;

14 листопада 2016 року преміювання за жовтень 2016 року у розмірі 3265,89 грн;

14 листопада 2016 року грошову компенсацію за 40 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2016 рік у розмірі 13097,47 грн;

29 листопада 2016 року одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 79781,52 грн;

26 грудня 2017 року та 19 серпня 2019 року компенсацію вартості неотриманого речового майна у сукупності у розмірі 9121,47 грн.

18 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до УСБУ із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Листом від 19 листопада 2019 року за № 62/11/1-В-570/14 УСБУ повідомило, що з урахуванням вимог частини 17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтей 16-2 та 24 Закону України «Про відпустки» підстави для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні відсутні.

ОСОБА_1 вважав протиправною бездіяльність УСБУ щодо непроведення із ним повного розрахунку при звільненні та звернувся за захистом своїх прав до адміністративного суду із цим позовом.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 27 Закону України «Про Службу безпеки України» (далі Закон № 2229-XII) передбачено, що держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України. Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі .

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 4 статті 9 цього ж Закону встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Як встановлено частиною 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Положеннями пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Разом із тим, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Відтак, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що норми КЗпП не поширюються на військовослужбовців у частині врегулювання порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, а отже до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що норми статей 116 та 117 КЗпП хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, позивача ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу 19 жовтня 2016 року без проведення остаточного розрахунку, оскільки йому не було виплачено:

грошового забезпечення за жовтень 2016 року, у тому числі преміювання за вересень 2016 року, яка була виплачена відповідачем лише 12 жовтня 2016 року у розмірі у розмірі 8083,28 грн;

преміювання за жовтень 2016 року, яке було виплачено відповідачем лише 14 листопада 2016 у розмірі 3265,89 грн;

грошової компенсації за 40 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2016 рік, яку було виплачено відповідачем лише 14 листопада 2016 року у розмірі 13097,47 грн;

одноразової грошової допомоги при звільненні, яка була виплачена відповідачем лише 29 листопада 2016 у розмірі 79781,52 грн;

грошової компенсації за неотримане речове майно, яка була виплачена відповідачем лише 26 грудня 2017 року та 19 серпня 2019 року у сумі 9121,47 грн.

Таким чином, слід погодитись із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги у частині визнання протиправною бездіяльності УСБУ щодо непроведення із ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з військової служби підлягають задоволенню.

Щодо висновків суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про зобов`язання УСБУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2016 року в сумі 5401,62 грн, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закону № 3551-XII), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) установлено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Як передбачено статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 цього ж Закону, передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно з пунктом 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до пункту 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Пунктом 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII та «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Таким чином, на думку апеляційного суду, аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Разом із тим, Законом № 2011-ХІІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантоване пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Окрім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статті 16-2 Закону № 504/96-ВР та пункту 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XII.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності Суд зазначив, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18), яка в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням Служби безпеки України серії НОМЕР_1 від 25 квітня 2016 року.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016 році додаткову відпустку, як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XII.

Відповідно до довідки про грошове забезпечення, розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становив: за серпень 2016 року становить 11767,77 грн та за вересень 2016 року 11767,77 грн.

У апеляційній скарзі УСБУ не зазначено будь-яких доводів на спростування наведеного судом першої інстанції розрахунку компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку ОСОБА_1 за 2016 рік, як учасника бойових дій, тривалістю 14 днів у сумі 5401,62 грн, з яким також погоджується апеляційний суд.

Оцінюючи доводи скаржника щодо безпідставного покладення судом першої інстанції на відповідача обов`язку провести компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (далі Порядок № 44), при виплаті позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус, зокрема, військовослужбовця, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Як встановлено приписами пункту 4 Порядку № 44, виплата грошової компенсації, зокрема, військовослужбовцям здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення (пункт 5 Порядку № 44).
З урахуванням наведених правових норм, а також встановленого судом факту набуття позивачем права на спірні виплати у зв`язку з виконанням ним обов`язків під час проходження військової служби, апеляційний суд вважає доводи скаржника у цій частині безпідставними та погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність застосування приписів Порядку № 44 при виплаті позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 рік.

Окрім того, на думку апеляційного суду, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що з огляду на встановлення факту непроведення з позивачем у день його виключення із списків частини повного розрахунку, він вправі вимагати виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку відповідно до приписів статті 117 КЗпП.

Разом із тим, надаючи правову оцінку розміру такого відшкодування, присудженого судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Виходячи із приписів статті 116 КЗпП закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі працівником повний розрахунок у день звільнення, а у разі його невиконання настає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Встановлений статтею 117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Хоча працівник є слабшою, аніж роботодавець стороною у таких правовідносинах, однак він має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини 1 статті 9 Цивільного кодексу України (далі ЦК) положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин, а у даному випадку спорів щодо проходження і звільнення з публічної служби.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Хоча законодавство не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, у таких правовідносинах працівник має діяти добросовісно, утримуючись від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина 2 статті 13 ЦК), та не зловживаючи правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК).

Хоча відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена у часі та не залежить від простроченої заборгованості, за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

При цьому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, передусім спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку при звільненні зі сторони роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З урахуванням приписів частини 1 статті 9 ЦК така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП.

Звертаючись із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких міг уникнути позивач за умови виконання роботодавцем свого обов`язку, встановленого статтею 116 КЗпП.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві апеляційний суд з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності вважає за можливе за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

На переконання апеляційного суду, у випадку зменшення розміру відшкодування, що визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц), які силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Відтак, з урахуванням обставин цієї адміністративної справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, апеляційний суд при визначенні розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 виходить із такого.

Позивач був виключення зі списків особового складу 19 жовтня 2016 року наказом відповідача від 17 жовтня 2016 року № 847-ОС без проведення із ним повного розрахунку, однак звернувся до адміністративного суду із цим позовом лише у січні 2020 року.

При цьому матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 неодноразово письмово листами від 05 вересня 2019 року та 18 жовтня 2019 року звертався до відповідача з приводу проведення із ним повного розрахунку при звільненні, який у своїх відповідях частково визнавав наявність спірної заборгованості.

У ході судового розгляду було встановлено, що УСБУ впродовж 2016-2019 років періодично здійснювало часткову виплату належних ОСОБА_1 при звільненні сум, заперечуючи правомірність вимог щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а також середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби за підпунктом «г» пункту 63 Положення про проходження служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007, у чинній на той час редакції, «у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості їх використання на службі», тобто з ініціативи роботодавця, який при проведенні таких планових організаційних заходів був зобов`язаний передбачити виділення достатніх коштів для забезпечення дотримання прав позивача при припиненні ним служби, а при їх недостатності у день звільнення вжити невідкладних заходів до усунення порушення вимог чинного законодавства зі своєї сторони, однак матеріали справи доказів на підтвердження таких обставин не містять.

При цьому, відповідно до змісту преамбули Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранам війни держава забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них. Частиною 2 статті 4 вказаного Закону передбачено, що до ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій. Оскільки позивач ОСОБА_1 набув таки статус, то вправі розраховувати на шанобливе ставлення до себе зі сторони держави.

Сума грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки позивача, як учасника бойових дій, за 2016 рік, що підлягає стягненню з УСБУ, визначена судом першої інстанції за наслідками вирішення спору, становить 5401,62 грн, а сума компенсації за несвоєчасний розрахунок при його звільненні на підставі статті 117 КЗпП 449106,12 грн, що перевищує суму вказаної заборгованості у понад 80 разів.

Разом із тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що на час звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно до Інформації щодо проведених грошових нарахувань та виплат при звільненні з військової служби підполковника юстиції ОСОБА_1 станом на 19 жовтня 2016 року (а.с. 32) розмір невиплаченої УСБУ перед ним заборгованості складав 125515,53 грн.

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2016-2019 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З огляду на певну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 130000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Таким чином, на думку апеляційного суду, у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з УСБУ за статтею 117 КЗпП відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у вказаній сумі.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції у іншій частині, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Львівській області задовольнити частково.

Змінити рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року у справі № 380/222/20 у частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) з Управління Служби безпеки України у Львівській області (1, 79012, Львівська область, м. Львів, вул. Д. Вітовського, 55) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 20 жовтня 2016 року по 28 грудня 2019 року у сумі 130 000 (сто тридцять тисяч) грн.

У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з урахуванням приписів пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Л. П. Іщук
Постанова у повному обсязі складена 26 червня 2020 року.