Справа № 440/2204/20
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 р.Справа № 440/2204/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.05.2020 року та додаткове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, АДРЕСА_1, по справі № 440/2204/20

за позовом ОСОБА_1

до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича

про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1) звернувся до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича (надалі - відповідач, Приватний виконавець Клименко Р.В.), у якому просив скасувати постанову від 16.04.2020 ВП №61854936 про арешт коштів боржника в частині накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (картковий рахунок НОМЕР_1), відкритому в АТ КБ "Приватбанк" для виплати заробітної плати.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.05.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича про скасування постанови задоволено.

Скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича від 16 квітня 2020 року про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №61854936 в частині накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (картковий рахунок НОМЕР_1), відкритому в АТ КБ "Приватбанк" для виплати заробітної плати.

Знято арешт з рахунку НОМЕР_1, відкритого в АТ КБ "Приватбанк" на ім'я ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2; АДРЕСА_2).

Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3; вул. Юрія Поправки, 6, оф. 31, м. Київ, 02094) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2; АДРЕСА_2) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Додатковим рішенням від 29.05.2020 року стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3; вул. Юрія Поправки, 6, оф. 31, м. Київ, 02094) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2; АДРЕСА_2) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн (дві тисячі п'ятсот гривень).

Відповідач, не погодившись з рішеннями суду першої інстанції, подав апеляційні скарги на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.05.2020 року та додаткове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 року в яких, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, на неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, що призвело до неправильного ухвалення рішення від 13.05.2020 року та додаткового рішення від 29.05.2020 року, просить рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.05.2020 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, а також додаткове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 року скасувати в частині ухвалення додаткового рішення та стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційних скарг задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Колейчиком В.В. 10.03.2020 видано виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, заборгованості за кредитним договором від 22.12.2015 №2799/6886DCLRG2PT, укладеним ним з ПАТ "Платинум Банк", правонаступником якого є ТОВ "Фінансова компанія "Сіті фінанс", у розмірі 24404,69 грн та 500,00 грн за вчинення виконавчого напису /а.с. 27-28/.

6.04.2020 ТОВ "Фінансова компанія "Сіті фінанс" подано Приватному виконавцю Клименку Р.В. заяву про примусове виконання зазначеного виконавчого напису /а.с. 25-26/.

16.04.2020 Приватним виконавцем Клименком Р.В. відкрито виконавче провадження №61854936 /а.с. 35-36/.

Того ж дня відповідач наклав арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 27695,16 грн, про що прийняв постанову /а.с. 48-49/.

Не погодившись зі спірною постановою в частині накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (картковий рахунок НОМЕР_1), відкритому в АТ КБ "Приватбанк" для виплати заробітної плати, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 1 Закону України від 2.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (надалі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 3 частини першої статті 3 названого Закону, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих написів нотаріусів.

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 10 Закону №1404-VIII передбачено, що заходами примусового виконання рішень, зокрема є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 7 частини третьої цієї статті, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

За змістом частин першої та другої статті 56 Закону №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Поряд з цим, як визначено абзацом другим частини другої статті 48 Закону №1404-VIII, забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Крім того, відповідно до статті 73 Закону №1404-VIII стягнення не може бути звернено на такі виплати: вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника; компенсацію працівнику витрат у зв'язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; допомогу у зв'язку з вагітністю та пологами; одноразову допомогу у зв'язку з народженням дитини; допомогу при усиновленні дитини; допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; допомогу на дітей одиноким матерям; допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв'язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; допомогу на лікування; допомогу на поховання; щомісячну грошову допомогу у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання. Стягнення не здійснюється також із сум: неоподатковуваного розміру матеріальної допомоги; грошової компенсації за видане обмундирування і натуральне постачання; вихідної допомоги в разі звільнення (виходу у відставку) з військової служби, служби в поліції та Державної кримінально-виконавчої служби України, а також грошового забезпечення, що не має постійного характеру, та в інших випадках, передбачених законом; одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві; грошової допомоги, пов'язаної з безоплатним забезпеченням протезування (ортезування) учасника антитерористичної операції, учасника здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, які втратили функціональні можливості кінцівок, благодійної допомоги, отриманої зазначеними особами, незалежно від її розміру та джерела походження.

У свою чергу, порядок звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника визначений статтями 68-70 Закону №1404-VIII.

Так, статтею 68 Закону №1404-VIII визначено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Згідно з частиною першою статті 69 Закону України «Про виконавче провадження» підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Згідно із частиною другою статті 70 Закону №1404-VIII із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю особи, у зв'язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.

Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Таким чином колегія суддів доходить висновку про те, що чинним законодавством передбачений окремий порядок здійснення відрахувань з заробітної плати в рамках виконавчого провадження шляхом надсилання постанови про звернення стягнення на заробітну плату роботодавцю боржника.

Разом з цим суд враховує, що відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Колегія суддів зазначає, що приписами частини 1 статті 2, частини 2 статті 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01 липня 1949 року № 95, ратифікованої Україною 04 серпня 1961 року, визначено, що дана Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата може стати об'єктом арешту або передачі лише у такій формі й у таких межах, які визначено національним законодавством. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім'ї.

Заробітна плата в розумінні поняття «власності» є майном, на захист якого в тому числі стає стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принципи, закріплені в статях 3 та 43 Конституції України, також знаходять своє вираження в положеннях статей 97 Кодексу законів про працю України, статтях 15, 22, 24 Закону України «Про працю».

Зазначені норми в сукупності свідчать про те, що держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.

Отже, колегія суддів зазначає, що арешт коштів позивача, що містяться на рахунку у банку, призначеному для зарахування заробітної плати, позбавляє позивача джерел до існування та порушує його право на оплату праці.

Залученою до матеріалів справи копією довідки Комунального підприємства Коломацької сільської ради Полтавського району Полтавської області "Коломак" від 23.04.2020 вих.№63 підтверджено, що ОСОБА_1 працює механіком у КП "Коломак" і отримує заробітну плату на картку АТ КБ "Приватбанк" НОМЕР_1 /а.с. 8/.

Також до матеріалів справи залучено копію довідки АТ КБ "Приватбанк" від 23.04.2020 №RB042R1173VFBP8V, якою підтверджено, що на картку для виплат НОМЕР_1, відкриту ОСОБА_1, зараховується заробітна плата від КП "Коломак"; на картку накладено арешт на підставі постанови від 16.04.2020 ВП №61854936 /а.с. 9/.

Суд також враховує, що позивач (боржник) є багатодітним батьком, що підтверджено копією посвідчення серії БС №196499 /а.с. 11/.

Наведене є підставою для висновку, що Приватним виконавцем Клименком Р.В. не дотримано визначеного Законом №1404-VIII порядку звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1, який є боржником у виконавчому провадженні №61854936.

Крім того, відповідно до частин 3, 4 статті 59 Закону 1404-VIII у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Тобто, рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби.

Наведений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду від 17.01.2020 року по справі №340/1018/19.

З матеріалів справи слідує, що на підставі постанови від 16.04.2020 ВП №61854936 на картку для виплат НОМЕР_1, відкриту ОСОБА_1, на яку зараховується заробітна плата, було накладено арешт.

Проте, колегія суддів зазначає, що рахунок НОМЕР_1 є таким, з якого позивачу здійснюється виплата заробітної плати.

Таким чином, вказаний рахунок має статус рахунку із спеціальним режимом використання, або є спеціальним або іншим рахунком, звернення стягнення на який заборонено законом.

Наведений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду від 17.01.2020 року по справі №340/1018/19.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що накладення арешту на рахунок НОМЕР_1, відкритий ОСОБА_1, на який зараховується заробітна плата, є неправомірним.

Доводи відповідача про те, що законодавством не заборонено державному виконавцю накладати арешт на рахунок боржника на який надходить заробітна плата є безпідставними, так як чинним законодавством передбачений окремий порядок здійснення відрахувань з заробітної плати в рамках виконавчого провадження, а саме надіслання постанови про звернення стягнення на заробітну плату роботодавцю боржника для утримання із заробітної плати за виконавчим документом до погашення заборгованості у повному обсязі.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що чинним законодавством не передбачено винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки відповідно до ч.3 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заробітну плату боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, отже приписами Закону України «Про виконавче провадження» прямо вказано, що у разі звернення стягнення на заробітну плату боржника виконавець виносить постанову, до того ж така постанова надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату для здійснення з неї відрахувань у розмірі визначеному Законом.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що постанова від 16.04.2020 ВП №61854936 підлягає скасуванню.

Згідно зі статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 КАС України, частинами першою якої встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до ст. 30 цього Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов'язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Приписи ч.9 ст. 139 КАС України містять критерії розподілу судових витрат, які суд повинен врахувати при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат.

Так, пунктами 1,2,4 ч. 9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін; стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, суд не зобов'язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269).

З урахуванням вимог ч.7 ст. 139 КАС України у поданій до суду позовній заяві зазначено, що позивач зобов'язується надати докази сплати витрат на професійну правничу допомогу упродовж п'яти днів з моменту ухвалення рішення суду.

З аналізу наведених правових норм слідує, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб'єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

У цій справі представник позивача просив стягнути з відповідача витрати понесені ОСОБА_1 на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.

На підтвердження розміру витрат адвокатом Бущаном А.О. надані копії: договору про надання правової допомоги /а.с. 108-110/, акта приймання-передачі послуг за договором від 22.04.2020 №126 /а.с. 111/; ордер та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю /а.с. 4-6/, розрахунок суми витрат /а.с. 3/ та квитанцію від 27.04.2020 №1 /а.с. 112/.

На виконання умов договору про надання правової допомоги від 22.04.2020 №126 позивачем сплачено суму послуг професійної правової допомоги в сумі 7000 грн, що підтверджується квитанцією №1 від 27.04.2020 року.

Як слідує зі змісту акту прийому-передачі послуг за договором про надання правової допомоги № 126 від 22.04.2020 року, до вартості наданих адвокатом послуг входило:

-надання правової консультації, яка полягає у роз'ясненні процедури оскарження постанови приватного виконавця, змісту позовної заяви, порядку використання потенційно позитивного рішення суду, порядок використання потенційно негативного рішення суду-вартістю 1000 грн;

-підбір нормативно-правових актів для написання позовної заяви, підготовка позовної заяви з додатками-вартістю 5000 грн;

-формування пакетів документів для суду-вартістю 1000 грн.

Проте, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про зменшення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі до 2500,00 грн, з огляду на таке.

Колегія суддів зазначає, що дії з надання правової консультації, що полягала у роз'ясненні процедури оскарження постанови приватного виконавця, підбору нормативно-правових актів для написання позовної заяви вчинялися адвокатом з метою написання адвокатом позовної заяви, а тому такі дії є складовою вказаної послуги та не можуть існувати окремо, а отже колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача вартості послуг з надання правової консультації, що полягала у роз'ясненні процедури оскарження постанови приватного виконавця, підбору нормативно-правових актів для написання позовної заяви.

Також, колегія суддів зазначає, що така послуга, як формування пакету документів для суду взагалі не потребує спеціальних професійних навиків, а тому така послуга не є в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України професійною правовою допомогою, а тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача вартості такої послуги.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу за написання позовної заяви колегія суддів, враховуючи критерії, встановлені статтею 134 КАС України, зазначає наступне:

- дана справа відноситься до справ незначної складності;

- розгляд справи проведено без участі сторін у порядку письмового провадження;

- позовна заява фактично складена на трьох сторінках;

- до позовної заяви додані копії документів на десяти аркушах;

- позов носить немайновий характер.

Дана справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало б подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання.

Колегія суддів зазначає, що надання такої послуги як написання позовної заяви у даній справі не потребувало значного аналізу законодавства, значного часу для надання такої послуги.

Отже, вартість наданої адвокатом послуги з написання позовної заяви не є обгрунтованою та пропорційною до предмета спору, складності справи.

Оцінивши обставини цієї справи та надані представником позивача докази у їх сукупності, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі до 2500,00 грн.

Доводи відповідача наведені в апеляційній скарзі про те, що надані представником позивача докази в підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн не підтверджують їх фактичне понесення в рамках цієї справи, оскільки в договорі про надання адвокатом правничої допомоги не зазначено конкретного номеру справи у якій адвокат надавав таку допомогу позивачу, також у ньому не зазначено, що така допомога взагалі надається ОСОБА_1 та не визначено суми гонорару в розмірі 7000 грн, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки договір про надання правової допомоги № 126 від 22.04.2020 підписаний позивачем у цій справі-ОСОБА_1 та адвокатом Бущан А.О. та на виконання вказаного договору адвокатом Бущан А.О. надано до справи ордер про надання правничої допомоги, а розмір гонорару зазначений у акті прийому-передачі послуг, складеного на виконання вказаного договору.

Також, доводи відповідача наведені в апеляційній скарзі про те, що надана в підтвердження оплати послуг адвоката квитанція №1 від 27.04.2020 року не підтверджує фактичне понесення позивачем витрат по оплаті послуг адвоката, оскільки така квитанція не є належним доказом оплати таких послуг, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки з матеріалів справи слідує, що позивач захист своїх прав та інтересів в рамках даної справи здійснював не самостійно, а за допомогою адвоката Бущан А.О., в підтвердження чого свідчить договір про надання правової допомоги № 126 від 22.04.2020 та ордер на надання правничої допомоги, а тому відповідно поніс витрати на професійну правничу допомогу.

Також, посилання відповідача в апеляційній скарзі на практику Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду в підтвердження своїх доводів про непідтвердження позивачем витрат на правничу допомогу колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки таке рішення Верховного Суду грунтувалося на правилах розподілу судових витрат, встановлених Господарським процесуальним кодексом, а дана справа розглядається за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідають вимогам ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законні і обґрунтовані рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування рішень суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.05.2020 року по справі № 440/2204/20 залишити без змін.

Додаткове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 року по справі №440/2204/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва Л.О. Донець