Справа № 240/3946/20
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

26 червня 2020 року м. Житомир справа № 240/3946/20

категорія 112040000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панкеєвої В.А., розглянувши у письмовому провадженні клопотання Житомирського обласного центру зайнятості про поновлення строку звернення до адміністративного суду та клопотання ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду по адміністративній справі за позовом Житомирського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

встановив:

Житомирський обласний центр зайнятості звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь кошти в сумі 11835,62 грн.

В обґрунтування позову вказано, що за тристороннім договором від 19.08.2015 ОСОБА_1 отримала освітні послуги вартістю 18000 грн за рахунок Житомирського обласного центру зайнятості. Договором встановлено зобов`язання щодо відпрацювання у замовника не менше 3 (трьох) років після закінчення навчання. У зв`язку з достроковим поданням заяви на звільнення, ОСОБА_1 зобов`язана сплатити позивачу кошти за невідпрацьований строк у сумі 11835,62 грн.

Ухвалою суду від 29.04.2020 відкрито загальне позовне позовне провадження в адміністративній справі та призначено до судового розгляду на 20.05.2020 о 09:45 год.

13 травня 2020 року від відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду.

В судовому засіданні 10.06.2020 представник відповідача підтримав клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Відповідно до ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) представнику позивача судом надано строк для обґрунтування підстав поновлення строку звернення до суду з позовом.

В судовому засіданні 23.06.2020 представник позивача подала заяву у порядку ст. ст.121, 166 КАС України (а.с.91-92).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо поновлення строку звернення до суду.

Протокольною ухвалою в судовому засіданні 23.06.2020 відбувся перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши клопотання, заяву та матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено з матеріалів справи, 19 серпня 2015 року між Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України, Житомирським обласним центром зайнятості та ОСОБА_1 укладено договір МФПАЗ/02/15. Предметом договору є підготовка за кошти Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття фахівця з вищою освітою. Згідно розділу 6 вказаного договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором ОСОБА_1 зобов`язана відшкодувати Фонду кошти за витрати, пов`язані з навчанням або їх частину пропорційно відпрацьованому строку, зокрема у разі звільнення (а.с.10-12).

Судом встановлено, що 06.07.2018 ОСОБА_1 звернулась до директора Житомирського обласного центру зайнятості із заявою про звільнення (а.с.13). Трудові відносини між позивачем та відповідачем припинено 10.07.2018 на підставі наказу від 09.07.2018 №254-к (а.с.14).

Після звільнення відповідачу відправлено повідомлення від 12.09.2018 №2697/16-18 про необхідність повернення коштів у зв`язку з невиконанням зобов`язань по договору на суму 11835,62 грн. (а.с.6-7).

Разом з тим, з даним позовом про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, позивач звернувся до суду лише 16.03.2020 (а.с.25).

Представник позивача посилається на те, що трирічний строк відпрацювання відповідачем за договором мав закінчився 30.06.2020, натомість ОСОБА_1 звільнилась 09.07.2018, що свідчить про порушення умов контракту та необхідність стягнення з відповідача коштів в сумі 11835,62 грн. В обґрунтування підстав поновлення строку звернення до суду з позовом вказує, що у листопаді 2018 року позивач звернувся до Корольовського районного суду міста Житомира з цивільним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути на свою користь грошові кошти у зв`язку з невиконання зобов`язань за договором в сумі 11835,62 грн і лише 11.11.2019 Корольовський районний суд міста Житомира закрив провадження у справі №296/11115/18. Вказану ухвалу позивач отримав 08.01.2020.

Крім того, представник позивача зазначила, що дані відносини не є публічно-правовими. Предметом спору є стягнення коштів у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором, який за своєю сутністю та змістом є договором цивільно-правового характеру, передбачає рівність сторін, його метою є реалізація індивідуального інтересу. На дані правовідносини розповсюджується тримісячний строк звернення до суду (а.с.91-92).

Суд зазначає, що правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Зокрема, у Рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011

Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, чинне законодавство встановленими строками обмежує звернення особи до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків має на меті досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може, встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачено ст.123 КАС України.

Приписами ч.3 ст.123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що загальний строк для звернення до суду з позовом у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби становить один місяць та починає обчислюватись з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2019 року у справі №824/284/19-а.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Установлений КАС України строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Додатково суд звертає увагу при вирішенні процесуального питання щодо дотримання строків звернення до суду і на практику Європейського суду з прав людини. У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії", суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Справі "Пономарьов проти України" Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 (справа "Мельник проти України") погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. А також указав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Визначені процесуальним законом строки, про які зазначено вище, це той орієнтовний період часу, протягом якого позивач мав би проявити інтерес стосовно свого порушеного права, якщо він дійсно зацікавлений у його поновленні.

Підсумовуючи зазначене, реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні і об`єктивні причини.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду, у системному зв`язку з принципом правової визначеності, слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто, встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Отже, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

За змістом указаних норм процесуального закону, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Обґрунтовуючи поважність підстав пропуску строку звернення до суду позивач у заяві про поновлення строку звернення до суду вказує, що спірними увказаних правовідносинах є стягнення коштів у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором, який за своєю сутністю та змістом є договором цивільно-правового характеру, передбачає рівність сторін, його метою є реалізація індивідуального інтересу.

Така позиція позивача є помилковою та не грунтується на вимогах діючого адміністративного процесуального законодавства України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Спори щодо невиконання договорів цивільно-правового характеру в адміністративному судочинстві не розглядаються.

В силу приписів частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вже зазначалось судом, позивач звернувся до суду з цим позовом 16 березня 2020 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України (після отримання 08.01.2020 копії ухвали Корольовського районного суду м.Житомира від 11.11.2019).

Надаючи правову оцінку обставинам пропуску строку звернення до суду, слід зауважити, що поважними причинами для поновлення строку на подання адміністративного позову визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Позивач у даній справі мав усі правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у розумні строки, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять, як і підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Разом з тим, наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду мають суб`єктивний характер та не позбавляли Житомирський обласний центр зайнятості можливості звернутись до суду з цим позовом у встановлені КАС України строки.

Отже, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даним позовом і ним не надано суду належних обґрунтувань та доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у відповідності до вимог статті 123 КАС України.

Пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 240 КАС України визначено, що заява про залишення позову без розгляду може бути подана лише до початку розгляду справи по суті.

Так, частиною 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З огляду на наведене, доводи позивача щодо пропуску строку звернення до суду визнаються судом неповажними, інших причин об`єктивного та непереборного характеру, з яких позивачем був пропущений строк звернення до суду не встановлено, а тому підстав для його поновлення не вбачається.

Враховуючи вищевикладене, суд визнає клопотання ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 123, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні заяви Житомирського обласного центру зайнятості про поновлення строку звернення до адміністративного суду відмовити за безпідставністю.

Клопотання ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду задовольнити.

Залишити без розгляду позовну заяву Житомирського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Панкеєва