Справа № 640/12938/19
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

25 червня 2020 року справа №640/12938/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доПриватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діни Петрівни (далі по тексту - відповідач, приватний виконавець Мойсеєнко Д.П.)
третя особаАкціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі по тексту - третя особа, АТ «Перший український міжнародний банк»)
про1) визнання протиправною та скасування постанови від 01 червня 2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП№59252247; 2 визнання протиправною та скасування постанови від 19 червня 2019 року про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у виконавчому провадженні ВП №59252247; 3) визнання протиправною та скасування постанови від 19 червня 2019 року про арешт майна боржника у виконавчому провадженні ВП №59252247; 4) визнання протиправною та скасування постанови від 19 червня 2019 року про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні ВП №59252247 5) визнання протиправним та скасування рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47591895 від 02 липня 2019 року, 20:03:34, щодо державної реєстрації обтяження (номер запису про обтяження: 32220212 (спеціальний розділ); дата, час держаної реєстрації: 02.07.2019 20:02:12; особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 ); 6) визнання протиправними дій відповідача щодо внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про публічне обтяження усього рухомого майна позивача (реєстраційний номер запису: 26766373 від 02 липня 2019 року 20:25:38); 7) зобов`язання відповідача вчинити дії щодо подачі заяви про вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження усього рухомого майна позивача (реєстраційний номер запису: 26766373 від 02 липня 2019 року 20:25:38) та вилучення такого запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва оскільки вважає, що у відповідача відсутні правові підстави для відкриття виконавчого провадження, а наявні підстави тільки для повернення виконавчого напису нотаріусу без прийняття. При цьому позивач вказує на такі факти, як невідповідність виконавчого документа вимогам частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема в частині зазначення організаційно-правової форми юридичної особи стягувача, відсутності у тексті виконавчого напису дати набрання рішенням законної сили. Крім того, позивач зазначає, що виконавчий напис нотаріуса, як виконавчий документ, не підлягає виконанню приватним виконавцем, а підлягає виконанню відділом державної виконавчої служби. А також позивач вказує на відсутність доказів направлення йому оскаржуваних постанов приватного виконавця, як то рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та інших документів, підтверджуючих доведення до відома позивача, направлення та отримання ним таких постанов. Позивач також наголошує на тому, що відповідач в порушення вимог пункту 10 Розділу ІІ, пункту 3 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, не перевірив наявність у представника стягувача повноважень на підписання та пред`явлення заяви про початок примусового виконання рішення. У заяві про доповнення та уточнення позовних вимог позивач також вказує на протиправність дій відповідача щодо реєстрації обтяження всього майна, яке належить на праві власності позивачу, без прив`язки до суми стягнення всупереч резолютивної частини постанови про арешт майна боржника від 19 червня 2019 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/12938/19, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2019 року відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про забезпечення адміністративного позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2019 року відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про забезпечення адміністративного позову.

Відповідач надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, за змістом якого вважає, що виконавчі дії з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 07 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною та зареєстрованого в реєстрі за №5349, про стягнення з позивача на користь третьої особи заборгованості за кредитним договором вчинені ним у відповідності та з дотриманням вимог чинного законодавства. Крім того, відповідач зазначає, що станом на день подання такого відзиву виконавче провадження ВП №59252247 закінчено на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», про що винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та припинено чинність арештів майна боржника, накладені постановами від 19 червня 2019 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 червня 2019 року до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діни Петрівни звернулось АТ «Перший український міжнародний банк» в особі представника за довіреністю Мішури М.В. з письмовою заявою від 17 квітня 2019 року №КНО-44.2.4/465 про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису №5349, вчиненого 07 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, про стягнення з позивача на користь третьої особи заборгованості за кредитним договором №12247210 від 12 серпня 2011 року, укладеного із ПАТ «Перший український міжнародний банк» на суму 50 000,00 грн.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 01 червня 2019 року відповідачем відкрито виконавче провадження ВП№59252247 з виконання зазначеного виконавчого напису.

Постановою приватного виконавця про стягнення основної винагороди від 19 червня 2019 року відповідачем стягнуто з боржника (позивача) основну винагороду приватного виконавця у розмірі 5000,00 грн.

Крім того, з метою забезпечення виконання виконавчого документа 19 червня 2019 року відповідачем прийнято постанову про арешт майна боржника, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить позивачу, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у сумі 55 000,00 грн., а також постанову про арешт коштів боржника, згідно з якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках в 17 банках, зазначених в цій постанові, та всіх інших відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешти коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у сумі 55 000,00 грн.

Надаючи оцінку обставинам справи суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень і рішень інших органів».

При цьому, згідно частини другої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону.

На підставі пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий напис є виконавчим документом та підлягає примусовому виконанню.

Згідно статті 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номер рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню або предмети, які потребують витребування, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем або державного мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання.

Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса.

Положеннями статті 90 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Вимоги до виконавчого документа визначені частиною першою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

У свою чергу відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Аналогічні вимоги до виконавчого документа визначені положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5.

Так, відповідно до пункту 2 Розділу ІІІ названої Інструкції виконавчий документ повинен відповідати вимогам до виконавчого документа, зазначеним у статті 4 Закону.

При перевірці відповідності виконавчого документа вимогам пунктів 3, 4 частини першої статті 4 Закону державний виконавець враховує таке: повне найменування для юридичних осіб повинно містити інформацію про організаційно-правову форму такої особи відповідно до вимог чинного законодавства; ім`я фізичної особи (яка є громадянином України) складається з її прізвища, власного імені та по батькові (частина перша статті 28 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, в національній традиції яких немає звичаю зафіксовувати по батькові, мають право записувати в паспорті лише ім`я та прізвище, а у свідоцтві про народження - імена батька та матері; відсутність коду за Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб) допускається, якщо законодавством країни, на території якої зареєстровано юридичну особу, не передбачено присвоєння юридичній особі такого коду.

За приписами частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Отже, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», якщо він відповідає вимогам, визначеним в Законі, та пред`явлений стягувачем, разом із заявою про примусове виконання рішення, у межах визначених строків.

Як вбачається зі змісту виконавчого напису №5349 його вчинено 07 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, він містить повне найменування стягувача та прізвище, ім`я та по батькові боржника, їх місцезнаходження та адресу місця проживання. З названого виконавчого напису також вбачається, що він набирає чинності з дати його вчинення та має бути пред`явлений до виконання до відділу (підрозділу) державної виконавчої служби протягом одного року з дня його вчинення.

Суд критично оцінює посилання позивача на приписи статті 6 Закону України «Про банки та банківську діяльність», на виконання якої стягувачем у виконавчому провадженні ВП №59252247 змінено організаційно-правову форму з публічного акціонерного товариства на акціонерне товариство. Такі реєстраційні зміни не свідчать про зміну особи стягувача та не можуть бути підставою для висновку про невідповідність виконавчого напису №5349 вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки саме Законом України «Про виконавче провадження» встановлюється порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до стягнення, та оскільки в самому Законі України «Про нотаріат» зазначено, що стягнення за виконавчим написом проводиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», суд відхиляє доводи позивача щодо невідповідності виконавчого напису №5349, вчиненого 07 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, як підставу для скасування оскаржуваної постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

Частиною четвертою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

При поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок.

В розглядуваному випадку у відповідача не було належних правових підстав для повернення виконавчого напису стягувачу без прийняття до виконання.

Судом також встановлено, що виконавчий напис №5349, вчинений 07 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, про стягнення з позивача на користь третьої особи заборгованості, набрав законної сили, відповідає вимогам, передбаченим статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», а також підлягає виконанню приватним виконавцем у відповідності до положень статті 5 цього ж Закону. Частина друга статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік рішень, виконання яких не віднесено до компетенції приватних виконавців. В даному випадку рішенням, на підставі якого відкрито виконавче провадження, до згаданого переліку не віднесено.

Що стосується доводів позивача про недотримання відповідачем вимог з надсилання документів виконавчого провадження, суд зазначає наступне.

Положеннями частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувану, повідомлення стягувану про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1- 4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Відповідно до виконавчого напису №5349, вчиненого 07 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, місцем реєстрації боржника (позивача) є місто Донецьк, вулиця Сержанта Герасименко, 68. Постанова про відкриття виконавчого провадження ВП№59252247 направлена саме на цю адресу, про що свідчить відповідний супровідний лист від 01 червня 2019 року.

У відповідності до положень статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» підтвердженням повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження є не поштове повідомлення про вручення поштового відправлення, а факт надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Приписи наведеної статті не містять вимоги про надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Водночас, матеріали справи не містять доказів надсилання відповідачем зазначеної постанови позивачу рекомендованим поштовим відправленням, як того вимагають положення статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», що дає суду підстави для висновку про невідповідність дій відповідача вимогам Закону.

Разом з цим, Закон не пов`язує вчинення державним виконавцем подальший дій стосовно примусового виконання рішень з ознайомленням боржника, відтак суд вважає необґрунтованими висновки позивача, що у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не мав права вчиняти подальші виконавчі дії.

Що стосується висновку позивача про наявність порушень у діях відповідача вимог пункту 10 Розділу ІІ, пункту 3 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, які полягали, на думку позивача, у неналежній перевірці відповідачем наявності у представника стягувача повноважень на підписання та пред`явлення заяви про початок примусового виконання рішення, суд зазначає наступне.

Так, у відповідності до пункту 10 Розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, повноваження представників сторін, які беруть участь у виконавчому провадженні, мають бути посвідчені такими документами: довіреністю фізичної особи; довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують право представництва юридичної особи (документом про призначення керівником юридичної особи тощо); рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи управителем спадкового майна; ордером, до якого обов`язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих дій; дорученням органу чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги або про надання правової допомоги.

Документи, що посвідчують повноваження представників, повинні бути оформлені відповідно до вимог чинного законодавства.

Оригінали документів, зазначених у цьому пункті, або належним чином засвідчені їх копії долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Положеннями пункту 3 Розділу ІІІ цієї ж Інструкції передбачено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.

До заяви про примусове виконання рішення, яку подає представник стягувача, додається документ, що підтверджує його повноваження.

Згідно частини третьої статті 244 Цивільного кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

У той же час, в надісланих відповідачем до суду матеріалах виконавчого провадження ВП№59252247 довіреність на представника стягувача відсутня, що з урахуванням положень частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, дає підстави для висновку про недоведеність відповідачем правомірності своєї поведінки, а відтак твердження позивача про відсутність у представника стягувача повноважень на вчинення дій щодо подання заяви про початок примусового виконання рішення є обґрунтованими.

Окрім того, суд також вважає за необхідне зазначити, що частиною другою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника-фізичної особи, за місцезнаходженням боржника-юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Отже, визначальними для відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем є вчинення таких дій щодо боржника який проживає в межах його виконавчого округу або знаходження майна боржника в межах цього ж виконавчого округу.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий документ подано стягувачем на виконання до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діни Петрівни за адресою місцезнаходження майна боржника (позивача у справі), а саме: місто Київ, вулиця Андріївська, 4, де у боржника наявний відкритий банківський рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідно до частини першої статті 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Статтею 179 Цивільного кодексу України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно з пункту 3.1 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Відповідно до пункту 7.1 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання та кореспондентські рахунки.

Таким чином, наявність самого рахунку в банку, за відсутності на ньому коштів чи цінностей, не породжує цивільні права та обов`язки, оскільки рахунок це - засіб, механізм, спосіб безготівкового здійснення розрахунків, отримання готівки чи інший спосіб розпорядження коштами, що на ньому знаходяться за волевиявленням власника цих коштів. При цьому, наявність рахунку у банку, місцезнаходження якого зареєстровано у м. Києві, не є тотожнім місцезнаходженню майна боржника, зокрема, його грошових коштів.

Відтак наявність відкритого рахунку на ім`я позивача у АТ «Перший Український Міжнародний Банк», місцезнаходженням якого є місто Київ, вулиця Андріївська, 4 не свідчить про те, що за вказаною адресою знаходиться майно, належне позивачу.

Судом не встановлено, а відповідачем не надано доказів наявності на вказаному рахунку грошових коштів, тобто належного боржнику (позивачу) майна на час відкриття виконавчого провадження ВП№59252247.

Натомість, згідно листа начальника Управління розрахунків з операцій банків та корпоративних клієнтів ЦОП ОСОБА_2 від 27 червня 2019 року №116/2993-3/07 залишок коштів на арештованих рахунках позивача в АТ «Перший український міжнародний банк» складає 0 грн. Варто також зазначити, що з цього ж листа вбачається, що такого рахунку, на який посилався стягувач у своїй заяві, в наведеному переліку немає, як відсутній такий рахунок і згідно даних Державної фіскальної служби, наведених у відповіді від 03 червня 2019 року №.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність належних та допустимих доказів наявності у позивача будь-якого майна, розташованого у місті Києві.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що приватним виконавцем протиправно, всупереч вимог чинного законодавства України прийнято до виконання виконавчий документ з порушенням правил територіальної діяльності приватних виконавців за наявності інформації про місцезнаходження боржника (позивача) в іншому виконавчому окрузі, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження підлягає скасуванню.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що спірна постанова про відкриття виконавчого провадження не відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим є протиправною, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач не довів правомірність свого рішення.

Враховуючи те, що за наслідками розгляду даної справи судом постанова про відкриття виконавчого провадження ВП№59252247 підлягає скасуванню, суд приходить до висновку, що у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з позивача основної винагороди приватного виконавця та накладення арешту на майно і грошові кошти боржника (позивача у справі) оскаржуваними постановами від 19 червня 2019 року у виконавчому провадженні ВП №59252247.

Позивач, серед іншого, також просив суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47591895 від 02 липня 2019 року, 20:03:34, щодо державної реєстрації обтяження (номер запису про обтяження: 32220212 (спеціальний розділ); дата, час держаної реєстрації: 02.07.2019 20:02:12; особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 ), визнати протиправними дій відповідача щодо внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про публічне обтяження усього рухомого майна позивача (реєстраційний номер запису: 26766373 від 02 липня 2019 року 20:25:38), а також зобов`язати відповідача вчинити дії щодо подачі заяви про вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження усього рухомого майна позивача (реєстраційний номер запису: 26766373 від 02 липня 2019 року 20:25:38) та вилучення такого запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

За змістом пункту 3 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є, зокрема приватний виконавець у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 27 цього ж Закону державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі рішення державного виконавця, приватного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно.

Отже, приватному виконавцю делеговані функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, реалізовувати які він може лише у випадках і в порядку, визначених Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Враховуючи те, що відповідачем не доведено правомірність відкриття виконавчого провадження ВП №59252247, а відтак не підтверджено належними доказами обґрунтованість арешту майна позивача, а наявність в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна запису про обтяження всього рухомого майна позивача перешкоджає позивачу розпоряджатись своїм правом власності, суд дійшов висновку, що позов у наведеній частині також є обґрунтованим.

У той же час, я вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження ВП №59252247 закінчено на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», про що 15 серпня 2019 року прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Цією ж постановою припинено чинність арешту майна боржника (позивача) та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Відповідач також надав суду Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 15 серпня 2019 року №61388235, відповідно до якого припинено обтяження з реєстраційним номером запису 26766373.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи, у той же час, якщо право особи не є порушеним, то, відповідно, воно не може бути захищеним судом

З урахуванням викладених обставин, суд доходить висновку щодо відсутності порушення особистих прав, свобод та законних інтересів позивача у наведеній частині позовних вимог з боку відповідача на час розгляду справи судом, відтак такі права, свободи та інтереси не потребують відновлення.

Отже, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47591895 від 02 липня 2019 року, 20:03:34, щодо державної реєстрації обтяження (номер запису про обтяження: 32220212 (спеціальний розділ); дата, час держаної реєстрації: 02.07.2019 20:02:12; особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 ), визнання протиправними дій відповідача щодо внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про публічне обтяження усього рухомого майна позивача (реєстраційний номер запису: 26766373 від 02 липня 2019 року 20:25:38), зобов`язання відповідача вчинити дії щодо подачі заяви про вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження усього рухомого майна позивача (реєстраційний номер запису: 26766373 від 02 липня 2019 року 20:25:38) та вилучення такого запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Що стосується вимог позивача про стягнення на його користь судових витрат, які складаються із судового збору за подання позовної заяви та витрат на професійну правничу допомог, суд зазначає таке.

Так, статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Отже, пункт 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою та другою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Крім того, згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Судом встановлено, що позивачем надано до матеріалів справи копію Договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року №01/07-19 із Додатком №1 та Додатковою угодою №1 від 12 липня 2019 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, а також попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд звертає увагу, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач поніс фактичні витрати на правову допомогу у межах даної адміністративної справи у розмірі 12 500,00 грн.

Суд відхиляє в якості доказу, надання позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, оскільки вказаний документ не є належним доказом оплати витрат на правову допомогу.

Таким чином, позивачем не доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у розмірі 12 500,00 грн., що є підставою для відмови в їх стягненні.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Разом із тим, з огляду на відсутність у приватного виконавця бюджетних асигнувань, відшкодування судових витрат здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діни Петрівни від 01 червня 2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП№59252247.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діни Петрівни від 19 червня 2019 року про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у виконавчому провадженні ВП№59252247.

4. Визнати протиправною та скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діни Петрівни від 19 червня 2019 року про арешт майна боржника у виконавчому провадженні ВП№59252247.

5. Визнати протиправною та скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діни Петрівни від 19 червня 2019 року про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні ВП№59252247.

6. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

7. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 842,00 грн. (три тисячі вісімсот сорок дві гривні нуль копійок) за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина шоста статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 );

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діна Петрівна (04074, м. Київ, вул. Вишгородська, 20/1, реєстраційний номер облікової карти платника податків не відомий);

Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4; ).

Суддя В.А. Кузьменко