Справа № 200/1219/20-а
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 р. Справа№200/1219/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитрієва В.С., розглянувши в порядку загального позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про:

- визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати грошового забезпечення за працю в режимі (таємність) та (цілком таємність) за період з листопада 2015 року по травень 2016 року (включно) повністю за грудень 2016 року частково, з січня 2017 року по квітень 2017 року (включно) повністю, за травень 2017 року частково;

- стягнення заборгованість у вигляді надбавки до посадового окладу у зв`язку з проходженням служби з відомостями та їх носіями, що мають ступінь секретності таємно та цілком таємно за період з листопада 2015 року по травень 2016 року (включно) повністю за грудень 2016 року частково, з січня 2017 року по квітень 2017 року (включно) повністю, за травень 2017 року частково, в сумі - 4014,35грн.;

- визнання протиправною бездіяльність щодо невнесення відомостей до Наказу №328 о/с від 7 серпня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 , щодо нарахування та виплати грошової компенсації, як учаснику бойових дій, за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016 рік, 2018 рік;

- зобов`язання внести зміни до Наказу № 328 о/с від 7 серпня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій із збереженням заробітної плати у кількості 28 календарних діб (днів) за 2016, 2018 роки;

- зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток як учаснику бойових дій, у кількості 28 календарних діб (днів) за 2016, 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з поліції;

- визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати винагороди до грошового забезпечення за безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції та ООС а саме: з листопада 2015 року по лютий 2016 рік (включно) у повному обсязі, з березня 2016 року по липень 2016 року (включно) частково та з серпня 2016 року по січень 2017 року в повному обсязі;

- стягнення заборгованості у вигляді винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції та Операції об`єднаних сил з листопада 2015 року по лютий 2016 рік (включно) у повному обсязі, з березня 2016 року по липень 2016 року (включно) частково та з серпня 2016 року по січень 2017 року в повному обсязі, на суму 15873,35 грн.;

- визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати компенсації (грошового забезпечення) за службу в нічний час за періоди 2015, 2016, 2017, 2018 роки;

- стягнення заборгованості у вигляді компенсації (грошового забезпечення) за службу (роботу) в нічний час за періоди 2015, 2016, 2017, 2018 роки на суму 48230 грн.;

- визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року (включно);

- стягнення не виплаченої індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року (включно) з розрахунку за кожний місяць на суму 4087,90 грн.;

- стягнення коштів за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 8 серпня 2018 року по день ухвалення рішення суду виходячи з середнього заробітку за весь час затримки в сумі 244733,22 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач у період з 6 листопада 2015 року по 8 серпня 2018 року працював у Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області та був звільнений за власним бажанням. У грудні 2019 року звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату заборгованості щодо індексації до заробітної плати, надбавки щодо праці в режимі обмежень з грифом «таємне» або «цілком таємне», надбавки-винагороди за безпосередню участь в АТО або ООС, за працю в добовий період (нічний час), за не відгуляні додаткові відпустки як учасник УБД за періоди несення служби проте, відповідач повідомив, що підстав для нарахування та виплати зазначених надбавок (доплат) не має. Посилаючись на Закон України «Про Національну поліцію», Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закон України «Про індексацію грошових доходів населення», Кодексу законів про працю України позивач вважає, що відповідач протиправно не провів з ним остаточного розрахунку при звільненні та не здійснив передбачені чинним законодавством виплати, що стало підставою для звернення до суду.

Відповідач позов не визнав, надав відзив на адміністративний позов за змістом якого просив відмовити у задоволення позовних вимог. Стосовно надбавки за роботу в умовах режимних обмежень вказав, що підставою для нарахування та виплати такої надбавки поліцейському є сукупність передумов: надання доступу та допуску до державної таємниці, постійної роботи з відомостями, що становлять державну таємницю відповідного ступеню таємності, наявності відповідного подання (рапорту) та винесення наказу про встановлення надбавки у відповідному розмірі, при цьому така надбавка була встановлена ОСОБА_1 та виплачувалася у встановленому розмірі до дня призначення на іншу посаду та вдруге до дня звільнення з Національної поліції, що передбачено Порядком, затвердженого наказом МВС України від 6 квітня 2016 року №260. Стосовно компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій вказав, що така компенсація не передбачена законодавством України для звільнених зі служби в поліції. Стосовно нарахування та виплати винагороди за участь в АТО зазначив, що у період з 7 листопада 2015 року до 21 січня 2016 року позивач не набув права на отримання винагороди за участь в АТО, оскільки Інструкція про розмір та умови виплати винагороди поліцейським в особливий період під час проведення антитерористичних операцій, застосовується з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року №18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських», а саме з 21 січня 2016 року, при цьому розмір здійснених виплат розраховано відповідно до Інструкції №259. Стосовно не виплати позивачу компенсації за службу у нічний час вказав, що позивачем не вірно розраховано суму компенсації, тому така вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Стосовно виплати індексації грошового забезпечення зазначив, що Порядок проведення індексації доходів населення затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, пунктом 2 вказаного Порядку визначено які саме доходи підлягають індексації, зокрема грошове забезпечення військовослужбовців. Разом з цим, постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року № 782 «Про внесення зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення» внесені зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, доповнивши абзац п`ятий після слова «військовослужбовців» словом «поліцейських», таким чином грошове забезпечення поліцейських підлягає індексації з листопада 2017 року. Крім того, відповідач вказав, що позивачем невірно обраховано розмір індексації грошового забезпечення, оскільки не вірно визначено базовий місяць для розрахунку. Відповідач вважає, що відсутність норм права, що встановлюють обов`язок відповідача компенсувати дні невикористаної додаткової відпустки, індексувати грошове забезпечення, що повністю виключає вину, та, як наслідок, і матеріальну відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України.

31 березня 2020 року позивач надав заперечення на відзив у яких вказав, що доступ до секретної інформації та скасування надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень припинено наказом відповідача від 18 серпня 2018 року №364 о/с у зв`язку із звільненням зі служби, будь-які інші накази щодо припинення виплати такої надбавки, зокрема при призначенні на іншу посаду, відповідачем не приймалися. Позивач зазначив, що право на отримання та оплату всіх невикористаних щорічних оплачуваних відпусток та додаткових відпусток деяким пільговим категоріям осіб регулюється Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України «Про відпустки» та Кодексом законів про праці України. Позивач вважає помилковими твердження відповідача щодо не включення поліцейських до переліку осіб яким виплачується винагорода в особливий період та під час проведення антитерористичної операції з 7 листопада 2015 року по 3 лютого 2016 року оскільки у 2015 році ОСОБА_1 перебував у службовому відрядженні у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в АТО на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань, що підтверджується відповідними наказами, до того ж перебував (служив) саме в містах Донецької області, які внесені до Розпорядження КМУ від 30 жовтня 2014 року №1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція».

Крім того, розмір винагороди за участь в АТО встановлено постановою КМУ від 31 січня 2015 року № 24 у розмірі від 100 до 200 відсотків місячного грошового забезпечення, постановою КМУ від 20 січня 2016 року №18 та Наказу МВС України від 6 квітня 2016 року №259 за безпосередню участь у заходах виплачуєтьсяу розмірі 3200 грн. з розрахунку на місяць, а за час перебування в межах визначеної зони проведення АТО 1200 грн. у розрахунку на місяць та така винагорода виплачується за період до дня виключення їх зі списків особового складу. Позивач вважає необґрунтованими посилання відповідача на проведення індексації грошового забезпечення лише з набранням чинності постановою КМУ №782, оскільки така індексація прямо передбачена положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Законом України «Про індексацію грошових доходів».

6 травня 2020 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив у яких вказав, що Головним управлінням здійснено позивачеві виплати із дотриманням норм права, у задоволенні позову просив відмовити.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 3 лютого 2020 року відкрито провадження в адміністративній справ за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 3 березня 2020 року.

Ухвалою суду від 13 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення підготовчого засідання в режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 3 березня 2020 року вирішено відкласти підготовче засідання до 31 березня 2020 року, задоволено клопотання позивача про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 19 березня 2020 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 31 березня 2020 року вирішено продовжити строк проведення підготовчого провадження у справі на тридцять днів, відкласти підготовче засідання на 30 квітня 2020 року.

Ухвалою суду від 9 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 30 квітня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28 травня 2020 року.

Ухвалою суду від 20 травня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

У судове засідання 28 травня 2020 року сторони не з`явилися,про дату, час та місце засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою суду від 28 травня 2020 року вирішено витребувати у відповідача докази у справі та відкласти судове засідання до 23 червня 2020 року.

Ухвалою суду від 19 червня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про участі у судовому засіданні в режимі відео конференції у зв`язку із завантаженістю залів судових засідань.

Позивач та представник відповідача у судове засідання не прибули. Докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи наявні в матеріалах справи.

На підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України

суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо розгляду адміністративної справи продовжуються на строк дії такого карантину, що передбачено п. 3 розділу VI КАС України.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 7 листопада 2015 року по 7 серпня 2018 року проходив службу в Національній поліції України, зокрема з 7 листопада 2015 року на посаді старшого оперуповноваженого кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, з 29 грудня 2016 старшого оперуповноваженого відділу розкриття злочинів проти власності та незаконних заволодінь транспортними засобами управління карного розшуку цього Головного управління.

20 жовтня 2015 року позивачу надано статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 від 20 жовтня 2015 року.

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області №328о/с від 7 серпня 2018 року капітана поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 8 серпня 2018 року. Календарна вислуга років на день звільнення складає 13 років 11 місяців 23 дні, невикористана відпустка за 2018 рік 22 доби.

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області №424 о/с від 4 жовтня 2018 року внесені доповнення до наказу від 7 серпня 2018 року №328 о/с у частині звільнення капітана поліції ОСОБА_1 в частині вислуги років на 8 серпня 2018 року у пільговому обчисленні 22 роки 07 місяців 23 дні.

26 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання копій документів та виплату індексації заробітної плати, надбавки щодо праці в режимі обмежень з грифом «таємне» або «цілком таємне», надбавки винагороди за безпосередню участь в АТО або ООС, за працю в добовій період (нічний час), за не відгуляні додаткові відпустки як учасник УБД (т. 1, а.с. 25).

Листом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 3 січня 2020 року №329зі/02/12-2020 позивача повідомлено, що усі виплати здійснені згідно вимог законодавства та відсутні законні підстави для нарахування та виплати: надбавки в умовах режимних обмежень; компенсації за невикористані відпустки, як учаснику бойових дій; винагороди поліцейському в особливий період та під час проведення АТО за період з 7 листопада 2015 року по 3 лютого 2016 року; доплати за службу в нічний час; індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати передбачених законодавством надбавок, компенсацій, доплат та індексації і відповідно затримки за час розрахунку таких виплат, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Відповідно до положень статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Проходження служби в поліції регулюється Законом України «Про Національну поліцію» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 60 Закону №580).

Положеннями Закону України «Про Національнуполіцію» встановлено, що поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України (п. 4 ч. 10 ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію») .

Статтею 94 Закону України «Про Національну поліцію» обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 3 пункту 5 цієї Постанови, визначено обов`язок виплачувати доплату за службу в нічний час - у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі - Порядок № 260).

Положення Порядку № 260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Пунктом 3 визначено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 11 розділу ІІ визначено, що поліцейським, які виконують службові обов`язки в нічний час, виплачується доплата за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час. Годинна ставка обчислюється шляхом ділення місячного посадового окладу на кількість годин фактичного часу служби з урахуванням норми тривалості службового часу за відповідний місяць при 40-годинному робочому тижні. Облік фактичного часу служби в нічний час для нарахування доплати здійснюється шляхом оформлення довідки обліку несення поліцейськими служби в нічний час за формою, визначеною у додатку 1 до цих Порядку та умов.

Як убачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, у спірний період, позивач ніс службу в нічний час, що підтверджується наявним у матеріалах адміністративної справи листом управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Донецькій області від 22 квітня 2020 року, довідкою управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку від 29 квітня 2020 року, довідкою управління карного розшуку від 16 червня 2020 року та графіками чергувань.

Разом з тим, відповідач, всупереч вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260, доплату за службу в нічний час ОСОБА_1 не здійснював, що останнім не заперечується.

Так позивачем надано графіки чергувань особового складу УКР ГУНП в Донецькій області за спірний період, проте суд зазначає, що з наданих графіків неможливо встановити кількість часів несення служби саме у нічний час, до того ж суд ураховує, що графік це план здійснення відповідних дій, який може бути відмінним він фактично здійснених, тому вважає за необхідне урахувати інформацію, що наявна у довідках ГУНП в Донецькій області щодо видачі вогнепальної зброї зі співставленням інформації у графіках чергувань.

Згідно листа управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Донецькій області від 24 квітня 2020 року №500/21/02-2020 ОСОБА_1 отримував вогнепальну зброю на добове чергування: 11 січня 2016 року, 28 січня 2016 року, 13 лютого 2016 року, 29 лютого 2016 року, 13 березня 2016 року, 29 березня 2016 року, 5 квітня 2016 року, 30 квітня 2016 року, 14 травня 2016 року, 26 травня 2016 року, 30 травня 2016 року, 11 червня 2016 року, 9 липня 2016 року, 13 липня 2016 року, 8 серпня 2016 року, 18 серпня 2016 року, 8 вересня 2016 року, 3 грудня 2016 року, 23 грудня 2016 року, 7 січня 2017 року, 25 лютого 2017 року, 1 травня 2017 року, 10 травня 2017 року, 18 травня 2017 року, 11 червня 2017 року, 4 липня 2017 року, 12 липня 2017 року, 20 липня 2017 року, 29 липня 2017 року, 9 вересня 2017 року, 14 січня 2018 року, 19 січня 2018 року, 13 лютого 2018 року, 27 лютого 2018 року, 5 березня 2018 року, 24 березня 2018 року, 15 квітня 2018 року, 29 квітня 2018 року, 13 травня 2018 року, 21 травня 2018 року, 3 червня 2018 року, 3 липня 2018 року, 13 липня 2018 року, 22 липня 2018 року. Також, капітан поліції ОСОБА_1 отримував автоматичну зброю з 16 вересня 2017 року до 23 вересня 2017 року (т.2, а.с. 11).

Згідно довідки обліку часу служби у нічний час за днями місяця від 16 червня 2020 року №4213/14-1/01-2020, позивач чергував у нічний час: у січні 2016 року 12 год. (6+6); у лютому 2016 року 12 год. (6+6), у березні 2016 року 12 год. (6+6), у квітні 2016 року - 12 год. (6+6), у травні 2016 року 18 год. (6+6+6); у червня 2016 року 6 год., у липні 2016 року - 12 год. (6+6), у серпня 2016 року - 12 год. (6+6), у вересні 2016 року 6 год, у грудні 2016 року - 12 год. (6+6), у січня 2017 року 6 год., у лютому 2017 року 6 год., у травні 2017 року 18 год. (6+6+6), у червня 2017 року 6 год., у липні 2017 року 24 год. (6+6+6+6), у вересні 2017 року 6 год., у січні 2018 року 12 год. (6+6), у лютому 2018 року - 12 год. (6+6), у березні 2018 року -12 год. (6+6), у квітні 2018 року - 12 год. (6+6), у травні 2018 року - 12 год. (6+6), у червні 2018 року 6 год., у липні 2018 року 18 год. (6+6+6). (т. 2, а.с. 52-53)

Інформація щодо отримання вогнепальної зброї на добове чергування співпадає з даними обліку часу служби за днями місяця (нічний час), окрім вересня 2017 року.

Так, листом УОАЗОР ГУНП в Донецькій області підтверджено, що згідно наказу ГУНП в Донецькій області від 14 вересня 2017 року № 105 о/с дск та відповідно книги видачі й приймання озброєння та спеціальних засобів, ОСОБА_1 отримував автоматичну зброю з 16 вересня 2017 року до 23 вересня 2017 року (т. 2 а.с. 8). При цьому, з графіку чергувань за вересень 2017 року убачається, що позивач з 16 вересня 2017 року по 23 вересня 2017 року включно чергував на блокпосту. Проте, вказане вище чергування не включено у довідку від 16 червня 2020 року №4213/14-1/01-2020 (т. 2, а.с. 52).

Проте правильно відображено у довідці щодо розрахунку доплати за нічний час від 29 квітня 2020року №531/26/03-2020 (т. 2, а.с. 11).

Суд вважає, що озброєне добове чергування на блокпосту, має бути ураховане при розрахунку доплати за нічний час, тому вважає за необхідне при розрахунку доплати за нічний час за вересень 2017 року, урахувати відомості зазначені у довідці від 29 квітня 2020 року 54 год., що включає нічні: 6 год. - 9 вересня Фортеця, + 48 год. Блокпост з 16 вересня по 23 вересня (8х6 год.).

Так, відповідно до наданої відповідачем довідки щодо розрахунку доплати позивачу за службу в нічний час за 2016-2018 роки, така доплата за період з січня 2016 року по липень 2018 року становить 1716,48 грн., з чим суд погоджується.

При цьому, суд критично ставиться до суми розрахунку позивача щодо доплати за службу у нічний час у розмірі 4087,90 грн., оскільки останнім не правильно здійснено розрахунок такої доплати.

Так згідно пункту 11 розділу ІІ доплата виплачується за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час. Годинна ставка обчислюється шляхом ділення місячного посадового окладу на кількість годин фактичного часу служби з урахуванням норми тривалості службового часу за відповідний місяць при 40-годинному робочому тижні. Облік фактичного часу служби в нічний час для нарахування доплати здійснюється шляхом оформлення довідки обліку несення поліцейськими служби в нічний час за формою, визначеною у додатку 1 до цих Порядку та умов.

Тобто розрахунок здійснюється наступним чином:

2600 грн. (посадовий оклад позивача за січень 2016) поділити на 151 (кількість годин фактичного часу служби у січні 2016 року при 40 годинному робочому тижні = 17,22 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 12 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час у січні 2016 року) та помножити на 35% (встановлений законодавством розмір доплати в нічний час) = 72,32 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем у вигляді доплати за службу в нічний час за вищевказаний період становить у загальній сумі 1716,48 грн., тому в цій частині позов підлягає частковому задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати грошового забезпечення за працю в режимі (таємність) та (цілком таємність) за період з листопада 2015 року по травень 2016 року (включно) повністю за грудень 2016 року частково, з січня 2017 року по квітень 2017 року (включно) повністю, за травень 2017 року частково суд зазначає наступне.

Суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України регулює Закон України від 21 січня 1994 року № 3855-ХІІ «Про державну таємницю» (далі - Закон № 3855-ХІІ).

Відповідно до частини другої статті 22 Закону № 3855-ХІІ допуск до державної таємниці із ступенями секретності «особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно» надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-дослідної діяльності або навчання, наказом чи письмовим розпорядженням керівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи або організації, де працює, перебуває на службі чи навчається громадянин.

Згідно частини четвертої статті 22 Закону № 3855-ХІІ допуск до державної таємниці керівникові органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації надається наказом чи письмовим розпорядженням посадової особи, що призначає його на посаду, а у разі, коли орган державної влади, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація не підпорядкована іншому органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємству, установі, організації або не належить до сфери їх управління, допуск до державної таємниці надається зазначеному керівникові наказом чи письмовим розпорядженням керівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, яка є замовником робіт, пов`язаних з державною таємницею. Керівникам центральних органів виконавчої влади, які призначаються на посаду Кабінетом Міністрів України, до державної таємниці надається розпорядженням Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини сьомої статті 22 Закону № 3855-ХІІ надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.

Згідно частини першої статті 26 Закону № 3855-ХІІ переоформлення громадянам допуску до державної таємниці здійснюється: у разі закінчення терміну дії допуску до державної таємниці за необхідності подальшої роботи з секретною інформацією; у разі потреби підвищення громадянину форми допуску за необхідності роботи з секретною інформацією вищого ступеня секретності; у разі необхідності проведення додаткової перевірки, пов`язаної з можливим виникненням обставин, передбачених пунктами 2 і 4 частини першої та частиною другою статті 23 цього Закону.

Відповідно до частини другої цієї статті скасування раніше наданого допуску до державної таємниці можливе у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, а також після припинення громадянином діяльності, у зв`язку з якою йому було надано допуск, втрати громадянства України чи визнання його недієздатним.

Згідно частини п`ятої статті 26 Закону № 3855-ХІІ громадянина, якому скасовано допуск до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею, чи звільнено. Порядок надання, переоформлення та скасування громадянам допуску до державної таємниці встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених вимог закону Кабінет Міністрів України постановою від 15 червня 1994 року № 414 затвердив Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 414 (далі - Положення).

У пункті 1 Положення зазначено, що воно визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень).

Згідно пункту 2 Положення особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 10 відсотків.

Пунктом 5 Положення встановлено, що такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.

Згідно пункту 6 Положення персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи.

Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.

Умови, за яких державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації можуть отримати дозвіл на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, встановлено у статті 20 Закону № 3855-ХІІ.

Надбавка за службу в умовах режимних обмежень установлюється особам рядового і начальницького складу за займаною посадою наказом про особовий склад на підставі мотивованих рапортів керівників структурних підрозділів, погоджених з режимно-секретним підрозділом, що відповідає вимогам Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499.

Аналізуючи, зазначені вище положення законодавства, суд дійшов висновку, що надання допуску до державної таємниці, передбачає визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією. Зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових/посадових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ виникає право на отримання компенсації.

Виплата надбавки у відповідному розмірі до посадового окладу особі, яка працює в умовах режимних обмежень, здійснюється на підставі наказу керівника відповідного органу, у якому особа працює/проходить службу. Водночас умови, за яких особа має право на отримання такої надбавки, а також її розмір визначають Закон № 3855-ХІІ та прийняте урядом на його виконання Положення.

На підставі викладено вище, суд дійшов висновку, що положення статті 30 Закону № 3855-ХІІ, пунктів 2, 5 Положення слід розуміти так, що необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі 296/6615/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Так, згідно матеріалів справи, наказам ГУНП в Донецькій області від 23 листопада 2015 року №87 о/с, старшому уповноваженому Григорцю Р.С. надано доступ до секретної інформації із ступенями секретності «цілком таємно» і «таємно». Наказом НУНП в Донецькій області від 14 червня 2016 року №150 о/с позивачу, старшому уповноваженому, встановлено надбавку в розмірі 10 відсотків до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень.

Надбавка за службу в умовах режимних обмежень за період з листопада 2015 року по травень 2016 року включно не виплачувалася, що підтверджується розрахунковими листками та довідкою про нарахування та виплату надбавки за службу в умовах режимних обмежень №3 від 2 січня 2020 року (т. 1 а.с. 82-84, 80).

Разом з цим, згідно листа УРТЗІ ГУНП в Донецькій області від 18 червня 2020 року №418/13 ОСОБА_1 за період з 23 листопада 2015 року до 14 червня 2016 року опрацьовано 14 документів з грифом секретності «таємно» (у березні 2016 року 1 документ, у червні 2016 року 13) (т. 2 а.с. 54).

Тобто матеріалами справи підтверджено, що до видання наказу про встановлення надбавки в розмірі 10 відсотків до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень, позивач виконував роботу з відомостями та їх носіями, які становлять державну таємницю, проте надбавка за таку роботу не виплачувалася.

Наказом ГУНП в Донецькій області від 29 грудня 2016 року №428 о/с ОСОБА_1 призначено оперуповноваженим відділу розкриття злочинів проти власності та незаконних заволодінь транспортними засобами управління карного розшуку (т. 1, а.с. 149).

Наказом НУНП в Донецькій області від 26 травня 2017 року №244 о/с капітанові поліції ОСОБА_1 , який перебував на посаді старшого оперуповноваженого відділу розкриття злочинів проти власності та незаконних заволодінь транспортними засобами, встановлено надбавку в розмірі 15 відсотків до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень (т. 1, а.с. 33-36).

У зв`язку із призначення позивача на іншу посаду, виплата раніше встановленої йому надбавки припинена з 29 грудня 2016 року, про що відповідний наказ не видавався.

Разом з цим, ОСОБА_1 у період з 29 грудня 2016 року до 26 травня 2017 року (між призначенням на іншу посаду та наказом про встановлення надбавки) опрацьовано 18 документів з грифом секретності «таємно» (у лютому 2017 року 6 документів, у березні 6, у квітні 2, у травні 4), що підтверджується листом від 18 червня 2020 року №418/13 (т. 2 а.с. 54).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що у період з 29 грудня 2016 року по 26 травня 2017 року (з дня призначення на посаду старшого оперуповноваженого відділу розкриття злочинів проти власності та незаконних заволодінь транспортними засобами до видання наказу про встановлення надбавки в розмірі 15 відсотків до посадового окладу (за новою посадою) за роботу в умовах режимних обмежень), позивач виконував роботу з відомостями та їх носіями, які становлять державну таємницю, проте надбавка за таку роботу не виплачувалася.

Так згідно розрахункових листків та довідкою про нарахування та виплату надбавки за службу в умовах режимних обмежень №3 від 2 січня 2020 року, позивачу надбавка за службу в умовах режимних обмежень за період з листопада 2015 року по травень 2016 року включно, з січня 2017 року по квітень 2017 року включно, не виплачувалася, за червень 2016 року зазначена надбавка склала 147,33 грн., за грудень 2017 року - 234,84 грн., за травень 2017 року 75,48 грн. (т. 1 а.с. 82-84, 80).

На підставі зазначеного вище, суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 отримав у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працював в державному органі, виконував роботи, які передбачають доступ до державної таємниці, тому йому повинна була призначатися надбавка у розмірі, визначеному Положенням, з видачею відповідного розпорядчого документа.

Проте, оскільки позивач звільнений зі служби в поліції, суд вважає що належним захистом прав позивача є саме стягнення суми надбавки за працю в режимі таємність за період з листопада 2015 року по травень 2016 року включно, за червень 2016 року частково, за грудень 2016 року частково, з січня 2017 року по квітень 2017 року включно, за травень 2017 року частково.

Суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, оскільки встановлено, що за червень 2016 року надбавка виплачена не в повному обсязі, проте позивачем така вимога не визначена.

При цьому, суд ураховує, що з 23 листопада 2015 року (дата наказу про надання доступу) по 25 травня 2017 року надбавка повинна складати 10 % до посадового окладу (260 грн.), з 26 травня 2017 року (дата наказу про встановлення надбавки 15%) по 7 серпня 2018 року (день звільнення) 15 % (390 грн.).

Таким чином, розмір надбавки за роботи в режимі «таємно» та «цілком таємно», що підлягає стягненню складає 4056,84 грн. (07.2015 69,33 грн. (за 8дн.), з 08.2015 по 05.2016 по 260 грн., 06.2016 112,67 грн. (260 грн.-147,33 грн.), 12.2016 25,16 грн. (за 3 дн.), з 01.2017 по 04.2017 по 260 грн., 05.2017 209,68 грн. (за 25 дн.)

Стосовно позовних вимог в частині нарахування та виплати грошової компенсації, як учаснику бойових дій, за невикористані дні додаткової відпустки у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016, 2018 рік, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось вище, ОСОБА_1 20 жовтня 2015 року надано статус учасника бойових дій. Так під час проходження служби у Національній поліції позивачу була надана додаткова відпустка із збереженням заробітної плати відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» на 14 діб з 29 вересня до 12 жовтня 2017 року, що підтверджується витягом з наказу від 2 жовтня 2017 року №472 о/с (т. 1, а.с. 47), при цьому додаткову відпустку учасника бойових дій за 2016, 2018 рік ОСОБА_1 не використовував, грошову компенсацію не отримував, що сторонами не заперечується.

Відповідно до статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачені такі види щорічних відпусток, як: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Положеннями статті 16- 2 Закону України «Про відпустки» встановлено зокрема, що учасникам бойових дій, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до положень статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», яка регулює питання обчислення тривалості відпусток, тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. Поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік (ч.ч. 1, 2, 8, 11 ст. 93 Закону).

Тобто, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому законом не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарного році.

Згідно частини 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відповідно до п. 8 розд. III Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що затверджений наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 11 жовтня 2018 року у справі №806/829/17, від 24 жовтня 2018 року у справі №806/277/16.

Таким чином, з огляду на не врегулювання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що затверджений наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260, питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки», Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 23 жовтня 2019 року в справі №826/8185/18.

Положеннями частини 1 статті 83 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Також, згідно частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

При цьому, згідно статті 4 Закону України «Про відпустки» до щорічних відпусток належать додаткові відпустки, передбачені законодавством, зокрема додаткова відпустка учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. В разі невикористання такої відпустки особою, яка має право на таку відпустку, їй повинна виплачуватися грошова компенсація.

Відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1).

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", припиняється.

Разом з тим, суд зазначає, що норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Крім того, на позивача поширюється дія Закону України «Про Національну поліцію», який містить в собі аналогічні норми законодавства щодо виплати грошової компенсації у разі звільнення зі служби в Національній поліції.

Оскільки під час проходження служби ОСОБА_1 додаткову відпустку учасника бойових дій за 2016, 2018 рік не використовував, грошову компенсацію не отримував, тому, на час прийняття наказу про звільнення позивача, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2016 та 2018 рік.

Вирішуючи спір в частині компенсації за невикористану додаткову відпустку особі, яка проходила службу в поліції, судом враховані правові висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі №826/8185/18, які відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання внести зміни до наказу про звільнення зі служби, включивши відомості про невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог п. 10 розділу ІІІ Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 23 листопада 2016 року №1235 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2016 року за №1668/29798, у випадку видання наказу про звільнення працівника зі служби в поліції в наказі органу поліції зазначаються стаж служби в поліції, вислуга років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати, а також інформація щодо необхідності виплати грошової компенсації за кількість діб невикористаних відпусток за фактично відпрацьований час у році звільнення.

Оскільки в наказі № 328о/с від 7 серпня 2018 року про звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 не вказано кількість діб невикористаної відпустки станом на дату звільнення, як це передбачено п. 10 розділу ІІІ Порядку №1235, суд дійшов висновку що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині нарахування та виплати винагороди за участь в АТО, суд зазначає наступне.

Положеннями Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року № 638-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон №638-VI) встановлено, що антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення злочинних діянь, здійснюваних з терористичною метою, звільнення заручників, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичного акту чи іншого злочину, здійснюваного з терористичною метою.

Згідно із статтею 5 Закону № 638-VI Міністерство внутрішніх справ України здійснює боротьбу з тероризмом шляхом запобігання, виявлення та припинення злочинів, вчинених з терористичною метою, розслідування яких віднесене законодавством України до компетенції органів внутрішніх справ; надає Антитерористичному центру при Службі безпеки України необхідні сили і засоби; забезпечує їх ефективне використання під час проведення антитерористичних операцій.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2015 року № 24 "Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій", яка діяла до 21 січня 2016 року (далі - Постанова № 24), встановлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у відсотках місячного грошового забезпечення.

Розмір винагороди визначається виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії та повинен становити не менш як 3 тис. гривень на місяць. У разі коли військовослужбовець, особа рядового або начальницького складу, що брали безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця, розмір винагороди визначається пропорційно дням участі виходячи з її розміру, що становить не менш як 3 тис. гривень (абзац 2 пункту 1 Постанови № 24).

Відповідно до абзацу 3 пункту 1 Постанови № 24 винагорода військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу виплачується також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я після отриманих під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду поранень (контузії, травми, каліцтва).

Пунктом 1 додатку № 1 до Постанови № 24 в період мобілізації (в тому числі часткової) або з моменту введення воєнного стану та до дати завершення демобілізації або закінчення (скасування) воєнного стану, період проведення антитерористичної операції винагорода у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення виплачується за безпосередню участь військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.

Згідно з пунктом 1 Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 23 липня 2014 року № 719 "Про виплату винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям), льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації та водіям автотранспортних засобів Національної гвардії України" (далі - Наказ № 719), визначено виплачувати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям), льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації та водіям автотранспортних засобів Національної гвардії України за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою починаючи з 01 травня 2014 року винагороду в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць. Обчислення цієї винагороди здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення або заробітної плати (у тому числі з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди), за останньою займаною штатною посадою на час участі в зазначених операціях і заходах.

Приписами пункту 1 розділу ІІ Порядку та умов виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затверджені наказом Міністерства оборони України від 02 лютого 2015 року № 49, які діяли до 18 березня 2016 року (далі - Порядок № 49), військовослужбовцям (крім резервістів) у період мобілізації (у тому числі часткової) або з моменту введення воєнного стану та до дати завершення демобілізації або закінчення (скасування) воєнного стану, у період проведення АТО за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою виплачується винагорода у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення.

Розмір винагороди визначається, виходячи з розміру посадового окладу (у тому числі посадового окладу за посадою, до тимчасового виконання обов`язків (завдань) за якою допущено військовослужбовця), окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії, та повинен становити не менш як 3000 гривень на місяць. У разі участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця розмір винагороди визначається пропорційно дням участі, виходячи з її розміру, що становить не менш як 3000 гривень (пункт 2 розділу ІІ Порядку № 49).

За змістом пункту 3 розділу ІІ Порядку № 49 винагорода виплачується за час, обрахований з дня фактичного початку участі військовослужбовців (крім резервістів) у заходах, зазначених у пункті 1 цього розділу, до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів (штабу АТО).

Пунктом 7 розділу ІІ Порядку № 49 безпосередня участь у відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою підтверджується: журналом бойових дій (журналом ведення оперативної обстановки); бойовим донесенням (підсумковим, терміновим та позатерміновим), рапортом керівника підрозділу, який виконував завдання.

Крім того, підтвердними документами є: бойовий наказ командира військової частини для виконання поставлених завдань охорони об`єктів (несення служби на блокпостах, звільнення об`єктів, які захоплені, тощо), письмовий наказ командира військової частини, який виконував завдання; запис у книзі прикордонної служби підрозділу охорони державного кордону про виконання завдань прикордонними нарядами щодо відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою; постова відомість під час охорони об`єкта (блокпоста, базового табору, складу ракетно-артилерійського озброєння, польового парку тощо), де визначені особовий склад, який залучається до охорони, час, місце, порядок виконання завдань, книга служби нарядів та подій, що відбувалися.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Порядку № 49 військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов: залучені до проведення АТО; перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу АТО (крім військовослужбовців військових прокуратур та розвідувальних органів України); перебувають у районі проведення АТО.

Пунктом 1 Постанови № 18 установлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Генеральної прокуратури України, особам рядового і начальницького складу Державної пенітенціарної служби, Державної служби з надзвичайних ситуацій та поліцейським за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством соціальної політики, у межах бюджетних призначень. Розміри винагороди визначаються пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 259 затверджено Інструкцію про розміри та умови виплати винагороди поліцейським в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій (далі - Інструкція № 259), а також визначено, що цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року № 18 "Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських".

Постанова № 18 набрала чинності 21 січня 2016 року внаслідок чого Інструкція № 259 застосовується до спірних правовідносин з 21 січня 2016 року.

Інструкція № 259 визначає умови та розміри виплати винагороди поліцейським за безпосередню участь у воєнних конфліктах, під час проведення антитерористичних операцій та інших заходах в умовах особливого періоду (далі - АТО).

Пунктом 2 розділу І Інструкції № 259 передбачено, що виплата винагороди здійснюється за місцем проходження служби поліцейського на підставі наказів про виплату такої винагороди. Розміри винагороди в наказах зазначаються в гривнях.

Згідно розділу ІІ Інструкції № 259:

1. Винагорода виплачується поліцейським за безпосередню участь у воєнних конфліктах під час проведення АТО та інших заходах в умовах особливого періоду;

2. Винагорода виплачується в разі безпосереднього зіткнення (взаємного вогневого контакту), потрапляння під обстріли, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються поліцейськими, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;

3. Винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі поліцейських у цих заходах до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів;

4. Винагорода виплачується також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я після отриманих під час подій, зазначених у пункті 2 цього розділу, поранень (контузії, травми, каліцтва), психічних та поведінкових розладів. При цьому винагорода виплачується в розмірах, що встановлені поліцейському на день отримання поранення (контузії, травми, каліцтва), психічних і поведінкових розладів;

5. Підтвердженням безпосередньої участі в АТО для виплати винагороди є наказ центрального органу управління поліцією, територіальних (у тому числі міжрегіональних) органів Національної поліції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі про відрядження в зону АТО для забезпечення пов`язаних з цим заходів та витяг із наказу штабу АТО або штабу оперативно-тактичного угруповання про включення (виключення) поліцейських до (зі) складу сил та засобів, що беруть безпосередню участь в АТО;

6. Підтвердженням безпосереднього зіткнення (взаємного вогневого контакту), потрапляння під обстріли, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються поліцейськими, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою є документи, зазначені в пункті 5 цього розділу, витяг з бойового розпорядження та оперативно-тактичного угрупування (або відомчого архіву Міністерства оборони);

7. Наказ про виплату винагороди видається з урахуванням документів, зазначених у пунктах 5, 6 цього розділу.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІІ Інструкції № 259 поліцейським за безпосередню участь у воєнних конфліктах, під час проведення АТО та інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода:

1) за час перебування в межах визначеної зони (району) проведення воєнного конфлікту чи АТО, інших заходів в умовах особливого періоду в розмірі 1200 гривень, у розрахунку на місяць;

2) у разі безпосереднього зіткнення (взаємного вогневого контакту), потрапляння під обстріли, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються поліцейськими, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою в розмірі 4200 гривень, у розрахунку на місяць.

Обрахунок проводиться шляхом ділення розміру винагороди на кількість календарних днів у місяці та множення на кількість днів безпосередньої участі (пункт 2 розділу ІІІ Інструкції № 259).

Пунктами 1, 3, 4 Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 03 лютого 2015 року № 123 «Про деякі питання відрядження до зони АТО», передбачено, зокрема, начальникам головних управлінь, управлінь МВС України в областях, місті Києві, на залізницях, ДНДЕКЦ, ДДАІ, ДНДІ, ректорам вищих навчальних закладів, керівникам структурних підрозділів апарату МВС та підпорядкованих підрозділів під час підготовки наказів про відрядження до зони проведення антитерористичних операцій чітко визначати перелік завдань відповідно до зазначеного вище Закону, що покладаються на відряджену особу або відряджаються на підконтрольну Україні територію для виконання завдань відповідно до покладених на особу функціональних обов`язків

Начальникам головних управлінь, управлінь МВС України в областях, місті Києві, на залізницях, ДНДЕКЦ, ДДАІ, ДНДІ, ректорам вищих навчальних закладів, керівникам структурних підрозділів апарату МВС та підпорядкованих підрозділів до 05 числа надавати до ДФЗБО МВС списик осіб, що безпосередньо беруть участь у проведенні антитерористичних операцій.

Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС визначено забезпечити нарахування грошової винагороди особам рядового і начальницького складу апарату Міністерства, головних управлінь, управлінь МВС України в областях, місті Києві, на залізницях, ДНДЕКЦ, ДДАІ, ДНДІ, ректорам вищих навчальних закладів та підпорядкованих МВС відповідно до наданих списків; виплату грошової винагороди здійснювати за наказами міністра внутрішніх справ або особи, яка його заміщує, начальників головних управлінь, управлінь МВС України в областях, місті Києві, на залізницях, ректорів вищих навчальних закладів на підставі вмотивованих рапортів керівників підрозділів, погоджених керівником або заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, із зазначенням конкретних місць несення служби (населений пункт, блокпост) та бойових зіткнень.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що винагорода за безпосередню участь в АТО виплачується не за весь час залучення особи до складу сил та засобів АТО, а тільки за час фактичної участі цієї особи у відповідних заходах.

При цьому, зарахування особи до списку осіб, що безпосередньо беруть участь у проведенні антитерористичних операцій, здійснюється на підставі відповідних наказів командирів (штабу АТО), в яких зазначається про дату початку такої участі та дату фактичного завершення такої участі. В подальшому, на підставі вмотивованого рапорту керівника структурного підрозділу, де проходить службу особа, органом видається відповідний наказ, який, в свою чергу, є підставою для нарахування грошової винагороди за безпосередню участь у проведенні АТО.

Відповідно до наказів Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 348 від 14 грудня 2015 року та № 120 від 30 квітня 2018 року, а також довідки від 15 червня 2020 року №2231/12/03-2020 позивач з 07 листопада 2015 року по 30 квітня 2018 року дійсно був зарахований до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, але останні докази не свідчать, що позивач відповідає умовам, зазначеним у п. 5 розділу II Порядку від 02 лютого 2015 року № 49 (про які залучення до проведення АТО, виконання керівництва штабу АТО, перебування у районі проведення АТО, а тим більше про початок фактичної участі та завершення участі у відповідних заходах (п. З розділу II зазначеного Порядку).

Разом з цим, позивач, перебуваючи у складі сил та засобів (з 07 листопада 2015 року по 30 квітня 2018 року) перебував у відпустках: з 12 вересня 2016 року по 22 жовтня 2016 року відповідно до наказу ГУНП в Донецькій області від 6 вересня 2016 року №306о/с, з 31 липня 2017 року до 6 вересня 2017 року, відповідно до наказу від 24 липня 2017 року №359 о/с, з 29 вересня 2017 року до 12 жовтня 2017 року відповідно до наказу від 2 жовтня 2017 року № 472 о/с. До того ж, ОСОБА_1 перебував на лікарняних у період: з 25 серпня 2016 року по 5 вересня 2016 року, з 23 лютого 2017 року по 9 березня 2017 року, з 10 березня 2017 року по 23 березня 2017 року, з 11 вересня 2017 року по 15 вересня 2017 року. (т. 2, а.с. 57-58).

При цьому відомості щодо перебування позивача на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я після отриманих під час подій у АТО, поранень (контузії, травми, каліцтва), психічних та поведінкових розладів в матеріалах справи відсутні.

З урахуванням змістового навантаження розділових знаків у пункті 2 Постанови № 24, пункті 1 додатку № 1 до Постанови № 24, пункті 1 Наказу № 719, пункті 1 розділу ІІ Порядку № 49 можна дійти висновку, що за безпосередню участь в антитерористичних операціях військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу правоохоронних органів виплачується винагорода, яка обчислюється у розмірі 100 % місячного грошового забезпечення з розрахунку на місяць. Проте, такий розмір не повинен бути меншим ніж 3000 грн. на місяць. У разі коли військовослужбовець, особа рядового або начальницького складу правоохоронних органів брали безпосередню участь у антитерористичній операції менше одного календарного місяця, розмір винагороди визначається пропорційно дням участі, виходячи з її розміру, що становить не менш як 3 тис. гривень.

З аналізу наведеного вище вбачається, що накази АТЦ при СБУ про включення та виключення особи до (зі) складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, не свідчать про фактичну участь у заходах, про що йдеться у п. 2 наказу МВС України від 23 липня 2014 року № 719 , у п. З розділу 2 Порядку від 02 лютого 2015 року № 48. Вищезазначені накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України підтверджують включення ОСОБА_1 до сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Військовослужбовці з числа включених до таких сил та засобів у подальшому можуть залучатися до проведення Антитерористичної операції.

Суд не приймає до уваги твердження позивача про безпосередню (безперервну) участь в АТО з 07 листопада 2015 року по 30 квітня 2018 року, оскільки вказаний період часу є загальним періодом, що визначає участь позивача в проведенні антитерористичної операції.

Як вже зазначалось, однією з обов`язкових умов для визнання військовослужбовця таким, що бере безпосередню фактичну участь у відповідних заходах в АТО є перебування такої особи у підпорядкуванні (виконання завдань) керівництва штабу АТО. Така фактична участь осіб в Антитерористичній операції має бути підтверджена наказом командира штабу АТО.

Проте, позивачем не підтверджено виконання завдань керівництва штабу АТО у період з 07 листопада 2015 року по 30 квітня 2018 року.

При цьому матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , у спірний період фактично знаходився у підпорядкуванні ГУНП в Донецькій області, перебував на посаді старшого оперуповноваженого ГУНП в Донецькій області, старшого оперуповноваженого відділу розкриття злочинів проти власності та незаконних заволодінь транспортними засобами управління карного розшуку ГУНП в Донецькій області.

До того ж, докази на підтвердження виконання позивачем завдання керівництва штабу антитерористичної операції, фактичне підпорядкування керівництву штабу антитерористичної операції (відповідні розпорядчі документи штабу антитерористичної операції) в матеріалах справи відсутні.

Як зазначив відповідач, у період з лютого 2016 року по квітень 2018 року ОСОБА_1 виплачувався даний вид винагороди пропорційно часу участі в Заходах, що підтверджується довідкою №4 від 2 січня 2020 року (т. 1, а.с. 81).

Суд наголошує, що винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції виплачується не за весь час залучення особи до складу сил та засобів антитерористичній операції, а тільки за час фактичної участі цієї особи у відповідних заходах, які мають бути обов`язково підтверджені не лише наказами АТЦ при СБУ а і виданням відповідного наказу командиру, в даному випадку начальника ГУНП в Донецькій області. Проте, зазначені докази суду не надані.

Враховуючи відсутність доказів на підтвердження доводів позивача щодо виконання ним завдань, пов`язаних з участю в АТО, за спірний період, а також беручи до уваги те, що виконання службових обов`язків в містах, які відносяться до зони проведення АТО, де позивач проходив службу, не свідчить про виконання позивачем конкретних завдань, пов`язаних з його безпосередньою участю в проведенні АТО, суд дійшов висновку, що відповідач належним чином розраховував та виплачував йому грошову допомогу за участь в АТО, а тому позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції у розмірі 15873,35 грн., задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 805/4523/16-а, від 10 травня 2019 року у справі №805/416/16-а, від 20 грудня 2019 року у справі №360/3453/19, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Стосовно індексації грошового забезпечення.

Згідно положень статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; поріг індексації - це величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Статтею 2 Закону № 1282 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Приписами статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (до 01 січня 2016 року - 101 відсоток).

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Положеннями статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Згідно частини 2 статті 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, з метою реалізації цих положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою від 17 липня 2003 року № 1078 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078).

Порядок № 1078 визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі; допомога по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей (п. 2 Порядку).

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абз. 8 п. 4 Порядку № 1078).

Так, пунктом 6 Порядку № 1078 встановлено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працюУкраїни зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На підставі системного аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Отже, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення поліцейських, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Звільнення особи зі служби в поліції жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.

При цьому обмежене фінансування державного органу чи установи, де особа проходила службу, жодним чином не впливає на право особи отримати індексацію грошового забезпечення.

Суд критично ставиться до тверджень відповідача, що індексація грошового забезпечення позивача повинна здійснюватися лише з 1 листопада 2017 року - після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року № 782 «Про внесеннязміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення», якою абз. 5 п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, після слова «військовослужбовців» доповнено словом «поліцейських», є неприйнятними, оскільки така індексація прямо передбачена положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Згідно частини3 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Оскільки право на індексацію грошового забезпечення позивача, передбаченого Законом України «Про Національну поліцію» та Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» порушено, воно підлягає відновленню в судовому порядку.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачеві протиправно не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення з листопада 2015 року по жовтень 2017 року (включно).

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 823/2249/18, які відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача невиплачену індексацію грошового забезпечення з розрахунку за кожний місяць на суму 4087,80 грн. суд зазначає, що питання визначення розміру індексації грошового забезпечення належить до компетенції відповідача при нарахуванні та виплаті відповідних сум.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади за даних обставин.

Таким чином, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Враховуючи викладене, з метою ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року включно.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення коштів за час затримки розрахунку при звільненні.

Статтею 43 Конституції України проголошено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

При розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39цс11, а тому для визначення розміру середнього заробітку при звільненні мають враховуватись такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Як встановлено судом, при звільненні зі служби в поліції позивачу не було виплачено: надбавку за працю в режимі «таємність» та «цілком таємність», грошової компенсації, як учаснику бойових дій за 2016, 2018 роки, компенсацію за служу у нічнтй час, індексацію грошового забезпечення,

При цьому, для проведення розрахунків належної до стягнення суми суд має встановити розмір недоплаченої суми та визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника. Водночас, в матеріалах справи відсутні розрахунки суми недоплаченої індексації грошового забезпечення, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Як вже зазначалось вище, нарахування індексації грошового забезпечення належить до дискреційних повноважень відповідача, а тому після набрання даним рішенням законної сили та його виконання відповідачем, позивач не позбавлений права звернутись з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин, суд приходить висновку, що позовні вимоги в цій частині наразі є передчасними, тому не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Оскільки відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, тому в силу вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не встановлення ОСОБА_1 надбавки до посадового окладу за роботу з відомостями та їх носіями, що мають ступінь секретності «таємно» та «цілком таємно» з 23 листопада 2015 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 надбавку до посадового окладу за роботу з відомостями та їх носіями, що мають ступінь секретності «таємно» та «цілком таємно» за період з листопада 2015 року по травень 2016 року включно, за червень 2016 року частково, за грудень 2016 року частково, з січня 2017 року по квітень 2017 року включно, за травень 2017 року частково у сумі 4056,84 грн. з відрахуванням обов`язкових податків, платежів та зборів.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькі області щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 та 2018 рік.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькі області унести доповнення до наказу Головного управління Національної поліції у Донецькій області від 7 серпня 2018 року №328 о/с у частині звільнення капітана поліції ОСОБА_1 , зазначивши кількість днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у кількості 28 діб за 2016, 2018 рік.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькі області) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016 та 2018 рік.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час за 2016, 2017, 2018 роки.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 доплату за службу в нічний час за 2016 - 2018 роки у сумі 1716,48 грн. з відрахуванням обов`язкових податків, платежів та зборів.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по вересень 2017 року включно.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (місцезнаходження: Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Нахімова, б.86, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по вересень 2017 року включно.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 3 розділу VІ «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України строки визначені статтею 295, а також інші процесуальні строки продовжуються на строк дії карантину.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв