Справа № 1.380.2019.003773
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.003773
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративну справу за позовом Головного управління ДФС у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» про застосування адміністративного арешту у вигляді арешту коштів на рахунках платника податків шляхом зупинення видаткових операцій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Головне управління ДФС у Львівській області звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс», в якому просить:

- прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити адміністративне провадження у справі;

- застосувати арешт коштів Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» (), 79040, м. Львів, вул. Городоцька, буд. 357, що знаходяться на рахунках цього платника податків у банківських установах шляхом зупинення видаткових операцій.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, статті 77, пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України та наказу Головного управління ДФС у Львівській області від 29 травня 2019 року № 3249 видані направлення від 19 червня 2019 року № 6295, № 6296, № 6297, № 6298 щодо проведення документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів (обов`язкових платежів), дотримання вимог валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної фіскальної служби. Позивач зазначає, що посадові особи контролюючого органу, прибувши на адресу місцезнаходження відповідача для проведення перевірки, вручили директору Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» копію наказу від 18 липня 2019 року № 4313 (про поновлення перевірки) та ознайомили з направленнями на перевірку від 19 червня 2019 року № 6295, № 6296, № 6297, № 6298 та від 22 липня 2019 року № 7702, однак у допуску до проведення перевірки було відмовлено, про що складено відповідний акт.

Вказує, що за таких обставин провести перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» немає можливості.

Враховуючи вищенаведене, на думку позивача, наявні підстави, визначені підпунктом 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України для застосування адміністративного арешту майна платника податків - відповідача.

У зв`язку з вищенаведеним адміністративний позов просить задоволити в повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що наказ Головного управління ДФС у Львівській області № 3249 від 29 травня 2019 року «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Фелінс» є протиправним, оскільки такий наказ виданий без належної правової підстави, зважаючи на наступне. Зазначає, що на момент видачі позивачем цього наказу відповідача не було включено до затвердженого плану-графіку проведення документальних перевірок платників податків на 2019 рік, що є порушенням пункту 77.1 статті 77 Податкового кодексу України. Зауважує, що лише 12 червня 2019 року Державна фіскальна служба України затвердила коригований план-графік проведення документальних перевірок у червні 2019 року, який отриманий Головним управлінням ДФС у Львівській області 14 червня 2019 року та згідно з яким в Розділі 1 плану-графіку «Документальні планові перевірки платників податків - юридичних осіб» зазначено про включення до плану-графіку перевірок Товариство з обмеженою відповідальністю «Фелінс» на червень 2019 року. Однак, після отримання повідомлення про коригування плану-графіку перевірок, позивач не приймав рішення відповідно до вимог статті 77 Податкового кодексу України у вигляді наказу про проведення документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» згідно з цим планом-графіком, а також не надіслав Товариству з обмеженою відповідальністю «Фелінс» не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової виїзної перевірки, як це передбачено пунктом 77.4 статті 77 Податкового кодексу України.

На думку відповідача, намагання Головного управління ДФС у Львівській області здійснювати заходи податкового контролю на підставі наказу № 3252 від 29 травня 2019 року «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Фелінс», який виданий в порушення норм Податкового кодексу України, а саме не відповідно до затвердженого плану-графіку є необґрунтованими та не відповідають вимогам пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, що є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної планової виїзної перевірки. З цих же міркувань відповідач вважає незаконним наказ Головного управління ДФС у Львівській області від 18 липня 2019 року № 4313 «Про поновлення перевірки», оскільки в плані-графіку перевірок, затвердженого Державною фіскальною службою України, проведення перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» в липні 2019 року також не передбачено.

Також відповідач звертає увагу на те, що арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом. Зазначає, що 23 липня 2019 року Головне управління ДФС у Львівській області прийняло рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» у зв`язку з не допуском посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки, однак відомостей про звернення відповідачем до суду щодо підтвердження обґрунтованості арешту на майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» немає.

Крім того, відповідач зауважує, що зі змісту норм підпункту 94.6.2 пункту 94.6 статті 94 та підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України слідує, що для виникнення у контролюючого органу права на звернення до суду для застосування арешту коштів мають настати дві умови: у платника податків виник податковий борг та у нього відсутнє майно, необхідне для погашення цього податкового боргу. Зазначає, що доказів наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» податкового боргу та відсутності майна для його погашення податковим органом не надано, а тому в Головного управління ДФС у Львівській області відсутні підстави для застосування адміністративного арешту коштів на рахунках.

У зв`язку з вищенаведеним просить в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача подав заяву про вирішення питання про судові витрати. У вказаній заяві зазначає, що в судовому засіданні до завершення судових дебатів заявив клопотання про долучення доказів про розмір витрат, зроблених стороною відповідача у зв`язку з розглядом справи, що відповідно до статей 139, 143 КАС України є підставою для ухвалення судового рішення про судові витрати. Враховуючи вищевикладене, просить під час ухвалення судового рішення у справі вирішити питання про відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 25 липня 2019 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 10 вересня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2019 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 1.380.2019.003790.

Ухвалою суду від 07 квітня 2020 року провадження у справі поновлено.

В судове засідання, призначене на 23 червня 2020 року відповідач явки уповноваженого представника не забезпечив. 23 червня 2020 року представник відповідача надіслав на електронну адресу суду заяву, у якій зазначив про те, що підтримує подану ним заяву про розподіл судових витрат. Також просив суд розглядати справу без його участі.

В судовому засіданні, яке відбулося 23 червня 2020 року суд заслухав усні пояснення представника позивача та дослідив докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задоволити. Щодо стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу заперечила з підстав їх не співмірності.

Також суд постановив прийняти рішення у строки, передбачені для справ, розгляд яких здійснюється за правилами спрощеного провадження.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

29 травня 2019 року Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято наказ № 3249 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Фелінс» ()» з 19 червня 2019 року тривалістю 10 робочих днів (пункт перший наказу). Метою перевірки зазначено дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної фіскальної служби за період діяльності з 09 січня 2018 року по 31 березня 2019 року (пункт другий наказу).

На підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, статті 77, пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України та наказу Головного управління ДФС у Львівській області від 29 травня 2019 року № 3249 видані направлення від 19 червня 2019 року № 6295, № 6296, № 6297, № 6298 на проведення з 19 червня 2019 року тривалістю 10 календарних днів документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів (обов`язкових платежів), дотримання вимог валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної фіскальної служби.

20 червня 2019 року Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято наказ № 3777 «Про перенесення терміну проведення перевірки» пунктом першим якого наказано перенести з 20 червня 2019 року термін проведення документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної фіскальної служби за період з 09 січня 2018 року по 31 березня 2019 року до дати отримання від головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС копій всіх вилучених документів або забезпечення доступу до них.

18 липня 2019 року Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято наказ № 4313 «Про поновлення перевірки» пунктом першим якого наказано поновити з 22 липня 2019 року планову виїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної фіскальної служби за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2019 року із врахуванням наказу ГУ ДФС у Львівській області від 20 червня 2019 року № 3777.

На підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, статті 77, пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України, наказів Головного управління ДФС у Львівській області від 29 травня 2019 року № 3249, від 20 червня 2019 року № 3777, від 18 липня 2019 року № 4313 видано направлення від 22 липня 2019 року № 7702 на проведення з 22 липня 2019 року документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів (обов`язкових платежів), дотримання вимог валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної фіскальної служби.

22 липня 2019 року посадовими особами Головного управління ДФС у Львівській області складений акт № 803/14.8/41854853 про неможливість ознайомлення та вручення направлення планової виїзної документальної перевірки від 18 липня 2019 року № 7565 та вимоги від 22 липня 2019 року № 1/14.8/10 про надання документів ТОВ «Фелінс» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 09 січня 2018 року по 31 березня 2019 року, яким зафіксовано те, що «вийшовши на фактичну адресу підприємства ТОВ «Фелінс» - м. Львів, вул. Городоцька, буд. 357 було встановлено, що посадові особи ТОВ «Фелінс» (директор Мудрий М.- О .О) відмовився від ознайомлення з направленням від 22.07.2019 № 7702».

22 липня 2019 року посадовими особами Головного управління ДФС у Львівській області складений акт № 802/14.8/41854853 про відмову в допуску до проведення документальної позапланової виїзної перевірки. У вказаному акті зазначено, що 22 липня 2019 року о 17 год. 45 хв. керівник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» Мудрий М.-О.Ю. відмовив у допуску до проведення перевірки з таких причин відмови «що дана перевірка не відповідає вимогам, передбачених статтею 77 Податкового кодексу України».

23 липня 2019 року начальником Головного управління ДФС у Львівській області Кондро І.В. на підставі звернення № 203/14.8-13 від 22 липня 2019 року та доданих до нього матеріалів управління податкового аудиту ГУ ДФС у Львівській області, у зв`язку із не допуском до проведення виїзної планової документальної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс», прийнято рішення № 36471/10/14.8/41854853 про застосування адміністративного арешту майна платника податків, яким застосовано умовний адміністративний арешт майна платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс».

У зв`язку з відмовою платника податків від допуску до проведення документальної планової виїзної перевірки контролюючий орган звернувся до суду з вимогою про застосування адміністративного арешту у вигляді арешту коштів на рахунках платника податків шляхом зупинення видаткових операцій.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Підстави застосування адміністративного арешту майна та порядок його застосування визначені статтею 94 Податкового кодексу України.

Так, згідно з пунктом 94.1 статті 94 Податкового кодексу України адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Відповідно до пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується одна з таких обставин:

- платник податків порушує правила відчуження майна, що перебуває у податковій заставі;

- фізична особа, яка має податковий борг, виїжджає за кордон;

- платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу;

- відсутні дозволи (ліцензії) на здійснення господарської діяльності, а також у разі відсутності реєстраторів розрахункових операцій, зареєстрованих у встановленому законодавством порядку, крім випадків, визначених законодавством;

- відсутня реєстрація особи як платника податків у контролюючому органі, якщо така реєстрація є обов`язковою відповідно до цього Кодексу, або коли платник податків, що отримав податкове повідомлення або має податковий борг, вчиняє дії з переведення майна за межі України, його приховування або передачі іншим особам;

- платник податків відмовляється від проведення перевірки стану збереження майна, яке перебуває у податковій заставі;

- платник податків не допускає податкового керуючого до складення акта опису майна, яке передається в податкову заставу.

- платник податків (його посадові особи або особи, які здійснюють готівкові розрахунки та/або провадять діяльність, що підлягає ліцензуванню) відмовляється від проведення відповідно до вимог цього Кодексу інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів (зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки).

Відповідно до пунктів 94.3, 94.4 статті 94 Податкового кодексу України арешт майна полягає у забороні платнику податків вчиняти щодо свого майна, яке підлягає арешту, дії, зазначені у пункті 94.5 цієї статті.

Арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Згідно із пунктом 94.5 статті 94 Податкового кодексу України арешт майна може бути повним або умовним.

Повним арештом майна визнається заборона платнику податків на реалізацію прав розпорядження або користування його майном. У цьому випадку ризик, пов`язаний із втратою функціональних чи споживчих якостей такого майна, покладається на орган, який прийняв рішення про таку заборону.

Умовним арештом майна визнається обмеження платника податків щодо реалізації прав власності на таке майно, який полягає в обов`язковому попередньому отриманні дозволу керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу на здійснення платником податків будь-якої операції з таким майном. Зазначений дозвіл може бути виданий керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу, якщо за висновком податкового керуючого здійснення платником податків окремої операції не призведе до збільшення його податкового боргу або до зменшення ймовірності його погашення.

Відповідно до пункту 94.6 статті 94 Податкового кодексу України керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу за наявності однієї з обставин, визначених у пункті 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається: платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна; іншим особам, у володінні, розпорядженні або користуванні яких перебуває майно такого платника податків, з вимогою тимчасово зупинити його відчуження.

Арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

Звільнення коштів з-під арешту банк або інша фінансова установа здійснює за рішенням суду.

Таким чином, аналіз норм статті 94 Податкового кодексу України дає підстави дійти висновку, що законодавець чітко визначив, що однією із підстав для застосування адміністративного арешту майна є відмова платника податків від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Тобто, застосування адміністративного арешту з наведеної підстави можливе у разі, по-перше, відмови платника податків від допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення документальної перевірки, по-друге, вказана перевірка проводиться за наявності законних підстав для її проведення.

Суд звертає увагу на те, що підставою для винесення рішення про застосування адміністративного арешту у вигляді арешту коштів на рахунках платника податків шляхом зупинення видаткових операцій позивач зазначає саме відмову платника податків від допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення документальної планової виїзної перевірки.

Водночас, як слідує з матеріалів цієї справи документальна планова виїзна перевірка відповідача призначена наказом Головного управління ДФС у Львівській області від 29 травня 2019 року № 3249 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Фелінс» ()». Термін проведення зазначеної перевірки відповідно до наказу Головного управління ДФС у Львівській області № 3777 від 20 червня 2019 року «Про перенесення терміну проведення перевірки» був перенесений з 20 червня 2019 року «до дати отримання від головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС копій всіх вилучених документів або забезпечення доступу до них». На підставі наказу Головного управління ДФС у Львівській області від 18 липня 2019 року № 4313 «Про поновлення перевірки» планову виїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» поновлено з 22 липня 2019 року.

З комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» суд встановив, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у адміністративній справі № 1.380.2019.003790 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказів відмовлено повністю.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» задоволено. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.003790 скасовано та прийнято постанову, якою адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у Львівській області № 3249 від 29 травня 2019 року «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Фелінс». Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у Львівській області № 4313 від 18 липня 2019 року «Про поновлення перевірки ТОВ «Фелінс».

Відповідно до частини першої статті 325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Отже, вищевказана постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду набрала законної сили 11 березня 2020 року.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із частиною першою статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, оскільки наказ Головного управління ДФС у Львівській області від 29 травня 2019 року № 3249 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Фелінс» ()» та наказ Головного управління ДФС у Львівській області від 18 липня 2019 року № 4313 «Про поновлення перевірки ТОВ «Фелінс» ()», якими призначено документальну планову виїзну перевірку відповідача, до проведення якої він не допустив посадових осіб контролюючого органу, визнані судом протиправними та скасовані, суд констатує відсутність законних підстав для проведення такої перевірки.

З огляду на викладене, підстав для застосування адміністративного арешту у вигляді арешту коштів на рахунках платника податків шляхом зупинення видаткових операцій у зв`язку з не допуском до перевірки посадових осіб контролюючого органу за відсутності законних підстав для її проведення, немає.

Посилання відповідача на те, що вимога позивача про застосування адміністративного арешту у вигляді арешту коштів на рахунках платника є безпідставною, оскільки відсутнє рішення суду про підтвердження обґрунтованості прийнятого начальником Головного управління ДФС у Львівській області рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків, а також, що для виникнення у контролюючого органу права на звернення до суду про застосування арешту коштів мають настати дві умови: у платника податків виник податковий борг та у нього відсутнє майно, необхідне для погашення цього податкового боргу, як на підставу для відмови у задоволенні позову суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 820/1929/17 (касаційне провадження № К/9901/40847/18) арешт на кошти платника податків може бути накладений за наявності підстав, визначених пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України та не залежить від наявності рішення контролюючого органу про накладення арешту на майно платника податків.

Верховний Суд в цій постанові вказав, що підстави для застосування як адміністративного арешту майна, так і арешту коштів на рахунках платника податків, визначені пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України. Обидва види арешту, за загальним правилом, застосовуються з однакових підстав і розрізняються лише процедурою застосування - або за рішенням керівника податкового органу (щодо майна, відмінного від коштів), або за рішенням суду (арешт коштів).

При цьому положення статті 94 Податкового кодексу України не визначають послідовності процедур застосування адміністративного арешту майна та адміністративного арешту коштів.

Системне тлумачення норм цієї статті свідчить, що адміністративний арешт коштів платника податків не є похідним від адміністративного арешту майна, відмінного від коштів, і не може бути застосований судом виключно у випадку існування рішення контролюючого органу про накладення арешту на майно платника податків.

Положення статті 94 Податкового кодексу України викладаються в єдиному контексті, а її норми регулюють як правовідносини, що виникають при накладенні адміністративного арешту майна, так і арешту коштів платника податків.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У вищевказаній постанові Верховний Суд сформулював такий правовий висновок щодо застосування норми статті 94 Податкового кодексу України: «арешт на кошти платника податків накладається за наявності підстав, визначених пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України та не залежить від наявності рішення контролюючого органу про накладення арешту на майно платника податків. Не підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків в судовому порядку не обмежує право податкового органу на звернення до суду про застосування арешту коштів на рахунках відповідача, але за умови наявності відповідних підстав, визначених Податковим кодексом України».

Враховуючи наведений правовий висновок та фактичні обставини справи, суд наголошує, що оскільки однією з підстав для застосування адміністративного арешту майна платника податків відповідно до норми пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України є відмова платника податків від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу, позивач обґрунтовано звернувся з цим позовом до суду про застосування адміністративного арешту у вигляді арешту коштів на рахунках платника податків шляхом зупинення видаткових операцій у зв`язку з відмовою посадової особи відповідача в допуску до проведення документальної планової виїзної перевірки.

Однак, встановивши під час розгляду справи відсутність законних підстав для проведення такої перевірки, суд дійшов висновку, що підстав для застосування адміністративного арешту у вигляді арешту коштів на рахунках платника податків шляхом зупинення видаткових операцій у зв`язку з не допуском до перевірки посадових осіб контролюючого органу за відсутності законних підстав для її проведення, немає.

Тому саме з цієї підстави у задоволенні позову Головного управління ДФС у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» про застосування адміністративного арешту у вигляді арешту коштів на рахунках платника податків шляхом зупинення видаткових операцій належить відмовити.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Щодо стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт перший частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За правилами частини третьої цієї статті, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За правилами частини четвертої цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На виконання вимог вказаної норми відповідач подав суду:

- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВС № 1004142 від 25 вересня 2019 року;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 000554 від 22 березня 2017 року;

- копію договору № 15/2019 р. про надання правової допомоги від 29 травня 2019 року, укладеного між Адвокатським бюро «STETS SONS & PARTNERS» (Адвокатське бюро) та директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» Мудрим Маркіяном-Олександром Ярославовичем (Клієнт).

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2, 4.3 цього Договору на визначення розміру гонорару Адвокатського бюро впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень Клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару. Гонорар Адвокатського бюро визначається з розрахунку погодженої сторонами вартості представництва згідно звітів Адвокатського бюро про надані послуги, та на підставі погодженого сторонами остаточного звіту про виконання доручення або акту прийому-передачі виконаних робіт та сплачується протягом п`яти днів після погодження відповідного звіту Адвокатського бюро, або акту виконаних робіт. Сторони погодили, що за основу буде братись погодинна оплата праці будь-кого з адвокатів або їх помічників.

- копію замовлення № 2 від 30 вересня 2019 року до Договору про надання правової допомоги від 29 травня 2019 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фелінс» (Клієнт) та Адвокатським бюро «STETS SONS & PARTNERS» (Виконавець) у зв`язку з розглядом адміністративної справи № 1.380.2019.003773 за позовом Головного управління ДФС у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс».

Пунктом першим цього замовлення передбачено, що Клієнт замовляє, а Виконавець зобов`язується надати наступні послуги:

1. Вивчення та правовий аналіз матеріалів адміністративної справи № 1.380.2019.003773 (позову з матеріалами, ухвал суду): кількість годин: 2 год. 00 хв. (вартість послуги за 1 годину (без ПДВ) - 500,00 грн., разом - 1000,00 грн.;

2. Усна консультація щодо порядку та перспектив розгляду справи про застосування адміністративного арешту у вигляді арешту коштів на рахунках платника податків шляхом зупинення видаткових операцій: кількість годин: 1 год. (вартість послуги за 1 годину (без ПДВ) - 500,00 грн., разом - 500,00 грн.;

3. Написання відзиву на позовну заяву та подання її до суду і скерування позивачу: вартість послуги за 1 годину (без ПДВ) - 500,00 грн., разом - 2000,00 грн.;

4. Написання клопотань процесуального характеру: кількість годин: 1 год. (вартість послуги за 1 годину (без ПДВ) - 500,00 грн., разом - 500,00 грн.;

5. Участь в судовому засіданні (сплачується по факту): 2 шт. (вартість послуги за 1 годину/шт. (без ПДВ) - 1000,00 грн.: разом - 2000,00 грн.

Загальна вартість наданих послуг згідно вказаного замовлення становить 6000,00 грн.;

- копію рахунку-фактури № 11 від 07 квітня 2020 року відповідно до якого сума оплати за юридичні послуги за договором про надання правової допомоги та замовлення № 2 в адміністративній справі № 1.380.2019.003773 становить всього 6000,00 грн.;

- копію квитанції № 155 від 27 квітня 2020 року про сплату Товариством з обмеженою відповідальністю «Фелінс» 6000,00 грн. на рахунок отримувача - Адвокатського об`єднання «СТЕЦЬ СИНИ І ПАРТНЕРИ», призначення платежу: «за юр послуги зг рах 11 від 11.04.20».

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, з аналізу статті 134 КАС України, випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в тому числі неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині п`ятій цієї статті. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З огляду на викладене, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, виходить зі складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), надання до суду доказів, які стосуються спірних правовідносин.

Щодо складності справи суд зазначає, що ця адміністративна справа відповідно до положень статей 12, 262 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження. При цьому в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна значна кількість судових рішень судів різних інстанцій, в тому числі й Верховного Суду, постановлених у справах, предмет спору та обставини в яких, аналогічні предмету спору та обставинам, які розглядаються у цій справі, що значно полегшувало роботу адвоката, зокрема, під час вивчення та правового аналізу матеріалів адміністративної справи, а також написання відзиву на позовну заяву.

Щодо такого виду правової допомоги, як написання відзиву на позовну заяву (вартість послуги за 1 годину (без ПДВ) - 500,00 грн., разом - 2000,00 грн.) суд вважає, що вказаний час на його написання (чотири години) значно завищений, оскільки, як вже було зазначено, ця справа є справою незначної складності з невеликим обсягом досліджуваних доказів, щодо такої категорії справ наявна велика кількість судової практики судів різних інстанції, що не вимагало від адвоката виконання значного обсягу правової та технічної роботи, а відтак і затрати чотирьох годин на вказані роботи.

Крім того, вивчення та правовий аналіз матеріалів адміністративної справи (позову з матеріалами, ухвал суду) - 2 години, а також усна консультація щодо порядку та перспектив розгляду справи про застосування адміністративного арешту у вигляді арешту коштів на рахунках платника податків шляхом зупинення видаткових операцій - 1 година включаються до витрат, пов`язаних із написання відзиву на позовну заяву та охоплюються ними.

Щодо такого виду правової допомоги, як участь в судовому засіданні: 2 шт. (вартість послуги за 1 шт. (без ПДВ) - 1000,00 грн.: разом - 2000,00 грн. суд зазначає, що адвокат Стець Р.Я. брав участь лише в одному судовому засіданні у цій справі, яке відбулося 01 жовтня 2019 року (а.с.67). Тому суд вважає необґрунтованою заявлену суму винагороди адвоката в розмірі 2000,00 грн. саме за участь у двох судових засіданнях.

Суд, дослідивши надані відповідачем докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, дійшов висновку, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу в суді не є співмірними по відношенню до складності справи та не відповідають обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а розмір заявлених витрат не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

За таких обставин, на думку суду, на користь відповідача належить присудити судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000,00 грн.

Відповідно до статті 139 КАС України повернення судових витрат позивачу, якому відмовлено у задоволенні позову не передбачено.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Головного управління ДФС у Львівській області (вул. Стрийська, 35, м. Львів, 79003) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» (вул. Городоцька, 357, м. Львів, 79040) про застосування адміністративного арешту у вигляді арешту коштів на рахунках платника податків шляхом зупинення видаткових операцій - відмовити повністю.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Львівській області (вул. Стрийська, 35, м. Львів, 79003, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фелінс» (вул. Городоцька, 357, м. Львів, 79040, ) 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 30 червня 2020 року.

Суддя Клименко О.М.