Справа № 140/3054/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/3054/20 пров. № А/857/6934/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року у справі за її позовом до Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя(і) у І інстанції Денисюк Р.С.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення 30 березня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

06 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови від 12 лютого 2020 року ВП № 61257033 про відкриття виконавчого провадження.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року у справі № 140/3054/20 у задоволені позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувана постанова відповідача винесена у відповідності до норм статей 3, 4, 18, 26 Закону України «Про виконавче провадження» та є правомірною, а тому в задоволенні позовної вимоги про її скасування слід відмовити.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому зазначає, що оскільки виконала рішення суду, сплативши штраф у розмірі 100 % вартості товару, який є єдиним видом, то не може знову платити штраф в тому ж розмірі у разі відсутності товару, що підлягав конфіскації. На думку скаржника, у разі стягнення з неї повторного штрафу, вона буде вважатись такою, що двічі притягнута до відповідальності.

Представник позивача через власні технічні причини не змогла взяти участь у апеляційному розгляді справи у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Відтак, на підставі приписів частини 4 статті 195 та частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за її відсутності.

Представник відповідача, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, про причини неявки не повідомив, що відповідно до приписів частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 31 серпня 2018 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області у справі № 359/6261/18 винесено постанову, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 483 Митного кодексу України, та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 100 % вартості товару, а саме 130687,25 гривень. Окрім того, вказаним судовим рішенням передбачено конфіскацію товару безпосереднього предмету порушення митних правил у вигляді транспортного засобу марки «RENAULT модель MEGANE, номер кузова НОМЕР_1 , транзитний номер НОМЕР_2 », а у разі його відсутності стягнення із винної особи 100 % вартості товару.

Постанова набрала законної сили 25 лютого 2019 року та 17 травня 2019 року на її виконання позивачкою сплачено штраф у розмірі 130687,25 грн.

У частині конфіскації предмету порушення митних правил зазначену постанову суду було направлено на виконання до відповідача, проте 21 червня 2019 року та 18 жовтня 2019 року повернуто без прийняття до виконання на підставі пункту 6 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Київською митницею ДФС повторно направлено дану постанову для примусового виконання і 12 лютого 2020 року державним виконавцем Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Калішевич І.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61257033 про конфіскацію автомобіля марки RENAULT модель MEGANE, номер кузова НОМЕР_1 , транзитний номер НОМЕР_2 .

Позивачка ОСОБА_1 не погодилася із вказаною постановою про відкриття виконавчого провадження з огляду на оплату нею штрафу, що вона вважала повним виконанням судового рішення, та оскаржила її до адміністративного суду.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Приписами статті 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Закон України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) регламентує умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пунктів 1-3 частини 1 статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення, за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді, якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Як встановлено пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема як, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з пунктом 2 частини 4 статті 26 вказаного Закону під час пред`явлення виконавчого документа до виконання подаються: у разі виконання рішення про конфіскацію майна згідно з постановою суду - копія протоколу вилучення майна, що підлягає конфіскації, або довідка про відсутність такого майна.

Як встановлено частиною 5 статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Як свідчать матеріали справи, на адресу органу державної виконавчої служби надійшла постанова суду про примусове її виконання у частині конфіскації майна.

Відтак, слід погодитись із висновком суду першої інстанції, що такий виконавчий документ підлягає примусовому виконанню, а отже у відповідача були належні правові підстави для відкриття виконавчого провадження.

Окрім того, апеляційний суд підтримує думку суду першої інстанції, що виходячи із повноважень, наданих державному виконавцю Законом № 1404-VIII, на стадії відкриття виконавчого провадження він позбавлений реальної можливості встановити факт повного чи часткового виконання рішення суду у добровільному порядку боржником.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 268, 272, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року у справі № 140/3054/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з урахуванням приписів пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 26 червня 2020 року.