Справа № 1340/4393/18
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
15 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 1340/4393/18 пров. № А/857/1493/20
Судді Восьмого апеляційного адміністративного суду СудовоїХомюк Наталії Михайлівни щодо постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2020 року, винесеної за результатами розгляду апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора у справі №1340/4393/18 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Державна казначейська служба України про стягнення середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду.
Як слідує зі змісту положень ч.3 ст.34 КАС України, суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку, яка приєднується до матеріалів справи і є відкритою для ознайомлення.
Хоча і окрема думка, в свою чергу, немає жодного правового значення для результатів розгляду справи, але, відповідно до вимог процесуального закону, виключно саме таким чином суддя у процесуальний спосіб може висловити свою незгоду з прийнятим по справі рішенням суду в цілому та зняти з себе професійну відповідальність за його зміст та подальшу реалізацію.
Таким чином, користуючись наданим КАС України правом на висловлення окремої думки, вважаю за необхідне виразити свою «незгоду» із прийнятою нашою колегією постановою від 15 червня 2020 року про залишення апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року у справі №1340/4393/18 без змін, з огляду на наступне.
Так, уважно дослідивши матеріали даної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, з урахуванням конкретних обставин справи, вважаю, що дана апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а рішення суду 1-ї інстанції, відповідно, скасуванню, з огляду на наступне.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Львівського окружного адміністративного суду 30.03.2016 року у справі № 813/1167/15 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, прокуратури Житомирської області, за участю третьої особи Державна казначейська служба України поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Житомирської області з 27.02.2015 року, стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 182882 грн. 70 коп.
27.09.2016 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Генеральної Прокуратури України залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30.03.2016 року у справі № 813/1167/15 - без змін.
Наказом Генерального прокурора України від 29.08.2017 року № 147к ОСОБА_1 був поновлений на посаді прокурора Житомирської області.
Відповідно період з 01.02.2017 року по 29.08.2017 року, є періодом невиконання виконання рішення суду щодо поновлення позивача на роботі.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.12.2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст. 236 цього ж Кодексу, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Вказані законодавчі норми є підставою, на думку суду першої інстанції, для стягнення розміру середньомісячного заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 13.02.2017 року по 29.08.2017 року, оскільки відповідачами не надано суду першої інстанції жодних належних та допустимих доказів виконання згаданого рішення суду у вказаний період в частині поновлення позивача на посаді, що підлягала негайному виконанню.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2020 року апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 1340/4393/18 без змін.

На думку більшості з членів колегії, судом першої інстанції при ухваленні вказаного рішення правильно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Зокрема, члени колегії щодо аргументів скаржника про пропуск позивачем строку звернення до суду та наявності правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду, вважають, що Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним законодавчим актом у сфері регулювання трудових відносин в органах прокуратури, однак не передбачає строків звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів у трудових спорах, а тому застосуванню підлягає строк, передбачений статтею 233 КЗпП України.

Вважаю, що у даній справі Восьмий апеляційний адміністративний суд, у складі більшості з членів колегії, дійшов помилкових висновків щодо залишення оскаржуваного судового рішення без змін з огляду на таке.

Твердження представників позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції про те, що відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, є помилковим оскільки, на спірні правовідносини вказана правова норма не поширюється. Дана норма застосовується лише до правовідносин, коли право особи на отримання такої виплати не оспорюється і спірна виплата була їй нарахована проте, з певних причин не виплачена.

В даній справі оспорюється право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, тобто вимушеного прогулу, оскільки спірна виплата не нарахована.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Вказані обставини повністю заперечують твердження представників позивача про відсутність законодавчо встановлених строків на звернення особи з вимогам про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У даній справі не слід ототожнювати поняття нарахованих та не виплачених з вини роботодавця складових заробітної плати та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, право на звернення з яким мав позивач, коли звертався з дотриманням строків до суду з вимогами щодо оскарження наказу про звільнення з займаної посади.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 (далі Рішення) Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, початок перебігу якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини).

Приписами частини 5 статті 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У мотивувальній частині постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі №522/13736/15 провадження №61- 25545сво18 зазначено наступне: « …За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18)».

Вважаю, що право на звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 13.02.2017 року по 29.08.2017 у ОСОБА_1 виникло з часу видання наказу про поновлення його на посаді, а саме з 29.08.2017.

Водночас, після поновлення 29.08.2017 року на роботі, ОСОБА_1 до суду з відповідними вимогами щодо оплати вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі в установленому ст. 236 КЗпП України порядку не звернувся.

Позовна заява ним була подана лише 20.09.2018 (більше ніж через рік після поновлення на роботі), яка з огляду на пропуск строку звернення до суду, підлягала залишенню без розгляду.

Користуючись правом, передбаченим ч. 3 ст. 34 статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України, не погоджуюся з постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у вищезазначеній частині, оскільки вважаю, що у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, за період з 01.02.2017 року по 29.08.2017 року, в розмірі 98475,30 грн..

Суддя Н. М. Судова-Хомюк