Справа № 700/545/17
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 700/545/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Беспалова О.О.,

Кобаля М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 19 грудня 2019 року (повний текст складено 28.12.2019, суддя Линдюк В.С.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лисянської селищної ради Черкаської області, третя особа: Черкаське обласне козацьке товариство Українського Реєстрового Козацтва про визнання незаконним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Лисянської селищної ради Черкаської області, третя особа: Черкаське обласне козацьке товариство Українського Реєстрового Козацтва, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Лисянської селищної ради від 17.03.2017 № 19-9/VII.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішення Лисянської селищної ради від 17.03.2017 року № 19-9/VII «Про надання дозволу на встановлення пам`ятного знака гетьману Богдану Хмельницькому» порушує законні права та інтереси мешканців селища Лисянка та позивача, оскільки його проект не було завчасно оприлюднено, а також прийнято без проведення конкурсу та громадських обговорень. Також вказано, що оскаржуване рішення суперечить вимогам Цивільного кодексу України, законам України «Про доступ до публічної інформації», «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність» та іншим підзаконним нормативно-правовим актам.

Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 19 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, в якій просить скасувати рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 19 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що у спірних відносинах охоронюваний законом інтерес позивача полягає у тому, щоб рішення органу місцевого самоврядування, яким дозволено встановлення пам`ятника на центральній площі селища, і яке беззаперечно стосується невизначеного кола осіб, в тому числі, членів територіальної громади смт. Лисянка, розраховане на неодноразове застосування протягом необмеженого часу, було прийняте з дотриманням процедури, встановленої законом, а також у тому, щоб взяти участь у громадському обговоренні питання, яке є предметом оскаржуваного рішення, і таким чином реалізувати своє право на участь у місцевому самоврядуванні, закріплене в ст.3 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Апелянт вказує, що суд протиправно без постановлення ухвали про залучення третіх осіб допустив до участі у справі Черкаське обласне козацьке товариство Українського Реєстрового Козацтва, чим порушив ч.5 ст.49 КАС України, та прийнявши до провадження дану справу і відразу призначивши до судового розгляду по суті, суд порушив ч.2 ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України - у разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Також, апелянт наголошує, що суд першої інстанції, помилково встановивши відсутність порушення прав позивача, не перевірив доводи щодо порушення процедури під час прийняття оскаржуваного рішення, а також вимог ЦК України, законів України «Про доступ до публічної інформації», «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність» та інших підзаконних нормативно-правових актів.

13.04.2020 до суду апеляційної інстанції від Черкаського обласного козацького товариства Українського Реєстрового Козацтва надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому третя особа просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 19.12.2020 в резолютивній частині залишити без змін, зі зміною його мотивувальної частини; скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 27.09.2017; постановити окрему ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У відзиві третя особа вказує, що головуючий суддя Линдюк B.C. прийнявши до провадження дану справу не порушив вимоги ч. 2 ст. 35, ч. 5 ст. 49 КАС України, оскільки процесуальний статус ЧОКТ УРК вже був визначений ухвалою суду від 16.03.2018.

Третя особа у відзиві зазначає, що рішення Лисянської селищної ради від 17.03.2017 № 19-9/VII дійсно містить деякі описки зокрема «надати дозвіл Лисянському козацькому полку ЧОКТ ВГО УРК...», хоча це орфографічно було слід зазначити та розуміти як «надати дозвіл (Лисянському козацькому полку) Черкаському обласному козацькому товариству Всеукраїнського громадського об`єднання Українське реєстрове козацтво», оскільки саме юридична особа ЧОКТ ВГО УРК, а не її структурний підрозділ Лисянський козацький полк ЧОКТ ВГО УРК звернувся з заявою до Лисянської селищної ради щодо погодження місця встановлення пам`ятника місцевого значення уродженцю Лисянки, видатному Гетьману України Богдану Хмельницькому та отримання саме ним (ЧОКТ ВГО УРК), даного дозволу на це, відповідно до рішення Лисянської селищної ради від 17.03.2017 № 19-9/УІІ.

Черкаське обласне козацьке товариство Українського Реєстрового Козацтва наголошує, що присяжним ОСОБА_1 міг стати лише за його особистою письмовою згодою, а якщо особа будучи адвокатом, стала присяжним і у випадках, визначених процесуальним законом, та за її згодою вирішувала справи у складі суду разом із суддею або залучалася до здійснення правосуддя, то це є прямим порушення вимог закону, для усунення якого, суд апеляційної інстанції зобов`язаний в порядку ст. 249 КАСУ по даній справі винести окрему ухвалу суду для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Також, третя особа вказує, що позивач ОСОБА_1 в даній справі є громадянином (фізичною особою приватного права) і представляє свої приватні інтереси, і ні в якому разі не представляє публічні інтереси громадян, громадської організації чи громади Лисянки відносно їхнього права щодо вирішення в установленому законом порядку питання увіковічення пам`яті уродженця козацького міста-фортеці Лисянка, видатного гетьмана України Б. Хмельницького.

ЧОКТ ВГО УРК не погоджується з висновком суду першої інстанції лише у частині того, що «оскаржуване рішення Лисянської селищної ради від 17.03.2017 № 19- 9/VII не може бути реалізоване без змін до його змісту», а тому рішення суду підлягає зміні в мотивувальній частині.

Від виконавчого комітету Лисянської селищної ради Лисянського району Черкаської області до суду надійшли клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача.

Від інших учасників справи клопотань про відкладення розгляду справи чи повідомлення про неможливість прибути у судове засідання суду апеляційної інстанції не надходило.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, Лисянським районним судом Черкаської області, якому доручено забезпечення проведення відеоконференції 25 червня 2020 року о 14 год. 00 хв. ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2020 року технічну можливість участі позивача за допомогою відеоконференцзв`язку не забезпечено.

Відповідно до частини 4 статті 195 КАС України ризики технічної неможливості участі у відео конференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи, а технічна можливість щодо участі позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції була відсутня, колегія суддів протокольною ухвалою визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Голови Адміністрації Гетьмана Українського Реєстрового Козацтва в Центральному регіоні України від 14.08.2013 № 37 створено Лисянський козацький полк ЧОКТ ВГО «УРК», яке є внутрішнім структурним підрозділом ЧОКТ ВГО «УРК» без статусу юридичної особи, та призначено ОСОБА_2 його отаманом (т. 1, а.с. 119).

Отаман Лисянського козацького полку ЧОКТ ВГО «УРК» ОСОБА_2 06.03.2017 звернувся із заявою до голови Лисянської селищної ради про виділення земельної ділянки під будівництво пам`ятника гетьману України Богдану Хмельницькому з бажаним місцем розташування за адресою: смт. Лисянка, пл. Миру, на місці колишнього пам`ятника В. Леніну (т. 1, а.с. 217).

Рішенням Лисянської селищної ради від 17.03.2017 № 19-9/VII «Про надання дозволу на встановлення пам`ятного знака гетьману Богдану Хмельницькому» передбачено надання дозволу Лисянському козацькому полку ЧОКТ ВГО УРК на розробку проекту землеустрою для встановлення пам`ятного знака гетьману Богдана Хмельницькому, з подальшим встановленням пам`ятного знаку в смт. Лисянка, пл. Миру, на місці бувшого пам`ятника В. Леніну. Також вказано, що виготовлення та встановлення пам`ятного знака буде здійснено без затрат коштів з місцевого бюджету (т. 1, а.с. 133).

Відповідно до протоколу 19-ої чергової сесії Лисянської селищної ради сьомого скликання вбачається, що прийняття оскаржуваного рішення підтримало 16 депутатів, 2 проголосувало «проти» та 2 утрималося (т. 1, а.с. 141-142; т. 1, а.с. 233-232).

Вважаючи рішення Лисянської селищної ради від 17.03.2017 № 19-9/VII протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Лисянський козацький полк ЧОКТ ВГО «УРК» є внутрішнім структурним підрозділом ЧОКТ УРК без статусу юридичної особи, що свідчить про неможливість реалізації оскаржуваного рішення, оскільки замовником проекту землеустрою, відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України, може бути виключно фізична чи юридична особа, якій відповідним уповноваженим органом, надано дозвіл на його розробку, крім того, розроблений проект землеустрою підлягає затвердженню органом місцевого самоврядування у порядку, передбаченому ст. 186-1 Земельного кодексу України, що передбачено ч.ч. 4, 11 ст. 123 Земельного кодексу України, а тому, за відсутності розробленого відповідного проекту землеустрою, який підлягає обов`язковому затвердженню (погодженню) відповідачем, не передбачається можливість встановлення пам`ятного знака гетьману Богдана Хмельницькому на пл. Миру смт. Лисянка Черкаської області з дозволу органу місцевого самоврядування, з чого вбачається, що відповідачем 17.03.2017 прийнято оскаржуване рішення без належного врахування його правового статусу та положень земельного законодавства України, що не може бути безумовним свідченням його незаконності, однак має наслідком неможливість його виконання, за умови невнесення змін до його змісту.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки він звернувся до суду як фізична особа, не будучи суб`єктом правовідносин, у яких застосовується оскаржуване ним рішення, у зв`язку з чим воно не може вважатися таким, що порушує його права та інтереси, а тому відсутні достатні підстави для скасування рішення Лисянської селищної ради від 17.03.2017 року № 19-9/VII, з підстав наведених позивачем.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, переглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України, що здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Питання виділення земельної ділянки органами місцевого самоврядування шляхом передачі її у власність або у користування врегульовано положеннями ст.ст. 116, 118, 122, 123 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Статтею 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті "а" частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Якщо земельна ділянка надається у користування за погодженням з Верховною Радою України, погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, які із своїми пропозиціями та позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації подають зазначений проект до Кабінету Міністрів України, який розглядає ці матеріали та подає їх до Верховної Ради України для прийняття відповідного рішення.

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються:

затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності);

надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що оскаржуване рішення Лисянської селищної ради від 17.03.2017 №19-9/VII прийнято більшістю депутатів на пленарному засіданні сесії Лисянської селищної ради, повноважність якої позивачем не оспорюється.

За змістом оскаржуваного рішення Лисянської селищної ради від 17.03.2017 № 19-9/VII надано дозвіл Лисянському козацькому полку ЧОКТ ВГО УРК на розробку проекту землеустрою для встановлення пам`ятного знака гетьману Богдана Хмельницькому, з подальшим встановленням пам`ятного знаку в смт. Лисянка, пл. Миру, на місці бувшого пам`ятника В. Леніну.

Таким чином, вбачається, що передумовою встановлення вищевказаного пам`ятного знаку є розробка проекту землеустрою на відповідну земельну ділянку, де заплановано його розміщення.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 звертався до відповідача з заявою про надання йому дозволу на виготовлення проектної документації на відведення однієї і тієї ж земельної ділянки, що і Лисянський козацький полк ЧОКТ ВГО УРК, а відтак, суд апеляційної інстанції виходить з того, що лише дії Лисянського козацького полку ЧОКТ ВГО УРК були спрямовані на задоволення правомірного інтересу - одержання земельної ділянки у користування та у останнього був законний інтерес щодо спірної земельної ділянки. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що у зв`язку з наданням дозволу Лисянському козацькому полку ЧОКТ ВГО УРК на розробку проекту землеустрою для встановлення пам`ятного знака гетьману Богдана Хмельницькому, у наданні дозволу ОСОБА_1 було відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Використаний у ч. 1 ст. 2 КАС України термін "інтерес" відповідає терміну "охоронюваний законом інтерес", яке було розтлумачено Конституційним Судом України у вище наведеному рішенні. Отже, прагнення до користування конкретним матеріальним благом - земельною ділянкою, може бути змістом охоронюваного законом інтересу.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що одночасно з виникненням правомірних сподівань та очікувань у особи, якій надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в інших осіб, які мають законний інтерес щодо отримання у власність чи користування цією земельною ділянкою, виникає право на захист цього інтересу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №671/464/17.

Законний інтерес, якщо його порушує суб`єкт владних повноважень, може бути предметом судового захисту в порядку адміністративного судочинства. Під час розгляду справи суд з`ясовує, які саме фактичні обставини зумовлюють існування інтересу, відносини, що існують з приводу об`єкту інтересу, а також інші індивідуальні особливості, що відображають законність інтересу та необхідність судового захисту прагнень позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13 березня 2018 року в справі № 766/6141/16-а отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що реалізація права ОСОБА_1 на отримання земельної ділянки не знаходиться в причинному зв`язку з діями відповідача щодо прийняття рішення Лисянської селищної ради від 17.03.2017 №19-9/VII, яким надано дозвіл Лисянському козацькому полку ЧОКТ ВГО УРК на розробку проекту землеустрою для встановлення пам`ятного знака гетьману Богдана Хмельницькому, з подальшим встановленням пам`ятного знаку в смт. Лисянка, пл. Миру, на місці бувшого пам`ятника В. Леніну.

Відповідно до частин 1, 3 статті 6 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Аналогічна норма закріплена у статті 5 КАС України у чинній редакції, яка передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Виходячи зі змісту наведених норм, судовому захисту підлягає лише порушене право особи/територіальної громади. До адміністративного суду вправі звернутися кожен, хто вважає, що його право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи, суб`єкта владних повноважень на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням про те, що право чи законний інтерес потребує захисту або ж обмежуються повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування, однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права, законного інтересу або ж обмеження повноважень органів та посадових осіб на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою таких порушень, обмежень є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків або ж зміна обсягу повноважень органів та посадових осіб органу місцевого самоврядування, тобто припинення чи неможливість реалізації їх прав та/або повноважень, а також виникнення додаткового обов`язку.

Якщо ж такі права порушеними не є та/або повноваження не є обмеженими, то, відповідно, не можуть бути поновленими, захищеними судом, а тому відсутність порушеного права, обмеження повноважень є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи, територіальної громади або ж обмежують повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорювані рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи, територіальної громади шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі, територіальній громаді, органу та посадовим особам місцевого самоврядування право, повноваження або шляхом покладення на таких будь-якого обов`язку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.08.2018 у справі №295/14795/16-а, від 23.11.2018 у справі №296/10121/17, від 05.03.2019 у справі №360/2334/17, від 23.10.2019 у справі №821/694/16.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці також неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним, - воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 Рішення від 21.12.2010 року у справі «Перетяка та Шереметьев проти України»).

У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Положеннями ч. 2 ст. 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення особи до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб таке порушення було обґрунтованим та реальним, тобто стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, суб`єктивна оцінка порушеного права не є абсолютною. У деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Право на захист це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, встановлення факту порушення прав позивача є визначною обставиною, так як без цього не можна виконати завдання судочинства. Оскільки у разі, якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а, відсутність спору виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Відповідно до матеріалів справи, стверджуючи про своє порушене право, як фізичної особи, у результаті прийняття оскаржуваного рішення, позивач не підтвердив його жодними доказами.

Водночас, в обґрунтування звернення до суду та в апеляційні скарзі стверджує, що внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення без дотримання всіх процедур, які передбачені чинним законодавством України, позбавлено права його, як члена територіальної громади, та інших жителів смт. Лисянка, які мають активну життєву позицію, вирішувати питання місцевого значення, шляхом участі у громадському обговоренні, а також не враховано пропозиції Єдиної координаційної ради з питань краєзнавства та представників громадських організацій Лисянського району щодо встановлення на пл. Миру смт. Лисянка Черкаської області, на місці колишнього пам`ятника Леніну, пам`ятного знаку українській жінці-берегині Оранті, або українським воїнам, які захищають Україну, відповідно.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

У даному випадку, позивач звернувся до суду як фізична особа, тобто не є суб`єктом правовідносин, у яких застосовується оскаржуване ним рішення відповідача, у зв`язку з чим воно не може порушувати його прав та інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

В матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 особисто, як фізичної особи, чи колективно у складі ініціативної групи, чи як представника громадської організації, до Лисянської селищної ради, до прийняття оскаржуваного рішення, із ініціативною заявою щодо встановлення певного пам`ятного знаку на пл. Миру смт. Лисянка Черкаської області так і з заявою на розробку проекту землеустрою.

ОСОБА_1 не доведено, що прийняттям оскаржуваного рішення порушуються його індивідуально виражені права або інтереси. Загальний інтерес у прагненні справедливості, законності, так само як обурення громадських почуттів не можуть свідчити про існування між позивачем та відповідачем правових відносин та не підлягають судовому захисту, при цьому для ефективного захисту порушених прав необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між стверджуваним порушенням та способом захисту прав або інтересів.

У рішеннях від 05 квітня 2018 року у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac проти Хорватії) (параграф 78) та від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» (параграф 20) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень має особа, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить висновку про те, що прийняте відповідачем оспорюване у межах даної справи рішення від 17.03.2017 №19-9/VII не породжує, не змінює та не припиняє права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин ОСОБА_1 , в той же час, відповідач діяв в порядку та спосіб, передбачений спеціальним законодавством, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відтак, підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає доводи апелянта необґрунтованими, оскільки він звернувся до суду як фізична особа, не будучи суб`єктом правовідносин, у яких застосовується оскаржуване ним рішення, у зв`язку з чим воно не може вважатися таким, що порушує його права та інтереси, а тому відсутні достатні підстави для скасування рішення Лисянської селищної ради від 17.03.2017 року № 19-9/VII, з підстав наведених позивачем.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові з підстав відсутності порушеного права позивача.

Щодо інших доводів апелянта про порушення процедури під час прийняття оскаржуваного рішення Лисянської селищної ради, а також вимог Цивільного кодексу України, законів України «Про доступ до публічної інформації», «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про архітектурну діяльність» та інших підзаконних нормативно-правових актів, то колегія суддів не вбачає підстав для розгляду таких та надання їм оцінки, оскільки такі доводи не мають впливу на результат розгляду справи, адже в даному випадку відсутнє порушене право позивача, що підлягає судовому захисту.

Не знайшли свого підтвердження і доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що є достатньою підставою для висновку про законність рішення суду першої інстанції.

При цьому, щодо висновків суду першої інстанції про те, що відповідачем 17.03.2017 прийнято оскаржуване рішення № 19-9/VII, яке є актом індивідуальної дії, в інтересах Лисянського козацького полку ЧОКТ ВГО «УРК», без належного врахування його правового статусу та положень земельного законодавства України, що не може бути безумовним свідченням його незаконності, однак має наслідком неможливість його виконання, за умови невнесення змін до його змісту, колегія суддів зазначає, що вказані висновки не призвели до не правильного вирішення спору, проте, в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині шляхом виключення відповідних мотивів та висновків.

Отже, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, та є підставою для його зміни в мотивувальні частині.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, призвели до помилкового вирішення справи в частині висновків про те, що відповідачем прийнято оскаржуване рішення без належного врахування його правового статусу Лисянського козацького полку ЧОКТ ВГО «УРК» та положень земельного законодавства України, що не може бути безумовним свідченням його незаконності, однак має наслідком неможливість його виконання, за умови невнесення змін до його змісту, а тому рішення суду першої інстанції слід змінити в мотивувальній частині, виключивши такі висновки з мотивувальної частини рішення суду, в іншій частині рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 19 грудня 2019 року слід залишити без змін, оскільки суд першої інстанції дійшов вірних висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зі змісту ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року вбачається, що ухвала Лисянського районного суду Черкаської області від 27 вересня 2017 року, якою вжито заходи забезпечення позову у даній справі, була прийнята в той період, коли ОСОБА_1 був присяжним Лисянського районного суду Черкаської області, що вбачається з рішення Лисянської районної ради Черкаської області від 12 грудня 2016 року №13-02/VII, яким затверджено список присяжних Лисянського районного суду Черкаської області, однак, при цьому, ухвала Лисянського районного суду Черкаської області від 27 вересня 2017 року не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 157 КАС України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо відмови у задоволенні позову заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Зважаючи на те, що ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 27 вересня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2017 року, задоволено клопотання позивача про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії рішення Лисянської селищної ради від 17.03.2017 № 19-9/VII, останні підлягають скасуванню з дня прийняття даного судового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 19 грудня 2019 року змінити в мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 19 грудня 2019 року залишити без змін.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 27 вересня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.О. Беспалов

М.І. Кобаль