Справа № 522/5733/20
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/5733/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Бойко О.Я.,

за участі:

секретаря судового засідання Белінського Г.В.,

представника позивача Самус Є.С., за ордером

представника відповідача Стельмаха О.М. за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за участі третьої особи: Секретаріат Уповноваженого Верховної ради України про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення та зобов`язання анулювати відмітку дійшов висновку, що дана позовна заява належить до задоволення.

І. Суть спору

До Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулася позивач ОСОБА_1 до відповідача, Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа: Секретаріат Уповноваженого Верховної ради України, в якому просила:

(1).Визнати протиправним та скасувати рішення відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення ГУ ДМС України в Одеській області №536 від 14.08.2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянку Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

(2). Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Одеській області анулювати відмітку про примусове повернення з України проставлену у паспортному документі серія НОМЕР_1 від 01.10.2012 року громадянки Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція Позивача

14.08.2019 р. позивачка звернулася до відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про повернення її паспорту громадянки Афганістану серія НОМЕР_1 виданого 01.10.2012 р. термін дії якого закінчився 01.10.2015 р. та просила повідомити про наявність нового паспорту, серія AFG 02843655 від 04.07.2019р. з терміном дії до 04.07.2024 року.

За результатом звернення позивачки відповідач прийняв рішення №536 від 14.08.2019р. про примусове повернення позивачки в країну громадської належності Афганістан та зобов`язав покинути територію України у термін до 12.09.2019 р. В паспортному документі позивачки, серія НОМЕР_2 1187311 від 01.10.2012 р., відповідач поставив відповідну відмітку про зобов`язання залишити територію України в термін до 12.09.2019 р.

Позивач вважає рішення відповідача №536 від 14.08.2019 протиправним та таким, що належить до скасування, а відповідно відмітка в паспортному документі серія ОА №1187311 від 01.10.2012 р. про зобов`язання залишити територію України в термін до 12.09.2019 р. належить до анулювання.

Так, позивач зазначає, що рішення ґрунтується лише на інформації про порушення терміну перебування на території України, однак посадові особи відповідача не взяли до уваги аргументи щодо причин порушення терміну у законного перебування на території України.

Позивач вважає рішення непропорційним, прийнятим без врахування тих обставин, що позивач до завершення легального терміну перебування на території України та вирішення питання про отримання статусу біженця завагітніла, що в свою чергу викликало потребу залишитися на території України довше ніж планувала. Також відповідач не взяв до уваги факт перебування в офіційному шлюбі з громадянином України, факту народження в подальшому дитини, яка є громадянином України, те що вона має постійне місце проживання, родину та її дії не суперечать інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Крім того, позивач скаржилася на порушення відповідачем її права на перекладача та правову допомогу при здійсненні її опитування та відібрання пояснень, на підставі яких відповідач прийняв спірне рішення.

(б) Позиція Відповідача

Відповідно до матеріалів особової справи 14.08.2019 р. посадовими особами відповідача в результаті проведеної перевірки встановлено, що позивачка порушила правила перебування іноземців в Україні ухилилась від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні.

В результаті проведеної перевірки наявних документів та відібраних пояснень у позивачки було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибула до України 12.02.2013 легально по паспорту громадянки Афганістану для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , терміном дії з 02.10.2012 по 01.10.2015, з метою проживання.

Необхідно зазначити, що у 2016 році позивачка зверталась до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 №551-16 позивачці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржила його у судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2017 по справі № 815/687/17 у задоволені позову громадянки Афганістану ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

:

Суд дійшов висновку, що позивачем не вказано на факти та обставини, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді її заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивачем вказано, щоб лишитись в Україні, не пов`язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Представник відповідача у відзиві зазначив, що позивачка проживає на території України без документів на право проживання в Україні, перевищила термін перебування на території України, проживає на території України без реєстрації, не виїхала з України після закінчення терміну перебування в Україні.

На даний час позивачка на території України знаходиться незаконно без постійного місця проживання та законного джерела існування не має.

14.08.2019 р. ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про примусове повернення в країну та зобов`язано її покинути територію України у термін до 12.09.2019 р.

У визначений термін позивачка за межі України не виїхала та не зверталася до ГУ ДМС в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України для добровільного повернення про те, що вона є нелегальним мігрантом розуміє.

(в) Відповідь на відзив

Позивачка ідентифікована та має паспорт громадянина іноземної держави серія AFG 02843655 від 04.07.2019р. з терміном дії до 04.07.2024 року про що відомо відповідачу.

Крім того, при прийнятті рішення про примусове повернення позивачки до країни громадської належності відповідач залишив поза увагою такі обставини, як: факт перебування у офіційно зареєстрованому шлюбі з іноземною особою, що на законних підставах проживає на території України, яка має громадянство України; майновий стан особи щодо якої вирішується питання про примусове повернення (примусове видворення) чи її подружжя; наявність дитини, народженої на території України; відсутність даних про будь-які дії вищезгаданої особи, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України; необхідність дотримання у прийнятті рішення (постанови) пропорційності, тобто дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення про примусове повернення.

Відповідач при прийняті рішення не взяв до уваги відсутність даних про будь-які дії позивачки, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України.

ІІІ. Процедура та рух справи

01.06.2020 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження з урахуванням особливостей встановлених ст.288 КАС України щодо розгляду окремих категорій термінових справ.

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Позивачка є громадянкою Афганістану, прибула до України 12.02.2013 р., легально перетнула кордон на підставі національного паспортного документу серії НОМЕР_1 та одноразової візи типу «С» літаком рейсом Кабул-Дубай-Одеса, де і перебувала на цей час.

За сімейним станом позивачка з 18.11.2012 р. одружена з громадянином України Латіфзай Ареал Реб ІНФОРМАЦІЯ_2 , який за походженням афганець, документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 виданий 04.12.2018 р.

Чоловік позивачки є суб`єктом підприємницької діяльності відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (а.с.73).

Позивачка має неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився на території України та документований свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 (а.с.69-72).

29.01.2016 р. позивачка звернулася до відповідача з заявою про надання захисту в Україні.

Після прийняття заяви позивачка була документована довідкою про звернення за захистом в Україні серії 006653, термін дії якої закінчився 04.01.2018 р., а національний паспорт було вилучено.

За результатами розгляду заяви, щодо надання позивачці статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМСУ в Одеській області складено висновок від 17.10.2016 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням від 27.10.2016 р. №551-16 ДМС України було відмовлено у визнанні позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з даним рішенням. позивачка оскаржила його у судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2017 по справі № 815/687/17 у задоволені позову громадянки Афганістану ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі. :

Рішення про відмову, мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні офіційні докази, що позивачка має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи політичних переконань.

14.08.2019 р. позивачка звернулася до відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про повернення її паспорту громадянки Афганістану серія НОМЕР_1 виданого 01.10.2012 р. термін дії якого закінчився 01.10.2015 р. та повідомити про наявність нового отриманого паспорту серія AFG 02843655 від 04.07.2019р. з терміном дії до 04.07.2024 року.

Одразу ж після звернення до відповідача того ж дня 14.08.2019 р. посадовою особою відповідача позивачку було опитано та прийнято пояснення стосовно підстав її перебування на території України.

Після надання пояснень 14.08.2019 р. посадовою особою відповідача відносно позивачки складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення в розмірі 1700,00 грн. за ч.1 ст.203 КУпАП.

На підставі постанови про накладення адміністративного стягнення від 14.08.2019 р. відповідач стосовно позивачки розглянув матеріали про примусове повернення її до країни походження Афганістан.

Відповідач прийняв рішення №536 від 14.08.2019 р. про примусове повернення позивачки в країну громадської належності Афганістан та зобов`язано покинути територію України у термін до 12.09.2019 р. (а.с.132-135).

В рішенні про примусове повернення відповідач вказав наступну підставу для його прийняття : «[…] станом на 14.08.2019р. особа на території України перебуває нелегально, у порушення ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме проживає без документів на право проживання в Україні».

В паспортному документі позивачки, серія НОМЕР_1 від 01.10.2012 р., поставлено відповідну відмітку про зобов`язання залишити територію України в термін до 12.09.2019 р. (а.с.31).

Паспорт громадянки Афганістану серія НОМЕР_1 виданого 01.10.2012 р. термін дії якого закінчився 01.10.2015 р. повернуто позивачу.

Довідку про звернення за захистом в Україні серії 006653 дії якої закінчився 04.01.2018 р., вилучено.

V. Джерела права

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі-Закон № 3773-VI).

Згідно з ч.3 статті 3 цього Закону іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Ч.16 статті 4 Закону № 3773-VI визначає, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

За правилами ч. 1 ст. 26 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону №3773-VІ із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято . У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання . Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону №3773-V іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону №3773-VІ контроль за правилами і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону №3773-V у разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця або особи без громадянства скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні.

Частина 1 статті 30 Закону №3773-VІ визначає, що Центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Позов про примусове видворення не подається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України.

Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

Згідно з статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод:

« 1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

VI. Мотиви та оцінка суду

Суд встановив, що між сторонами у справі виникли правовідносини з приводу примусового повернення позивача до країни походження або третьої країни.

Суд звертає увагу на те, що національне законодавство, а також міжнародне, зокрема, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) не гарантує право іноземця на проживання у конкретній країні. Однак примусове видворення особи з країни, де проживають її близькі члени сім`ї, може призвести до порушення права особи на повагу до сімейного життя, яке гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції.

ЄСПЛ у рішенні у справі «Бултіф проти Швейцарії» зазначає, що органи чи суди, які уповноважені приймати рішення про видворення, повинні враховувати всі інтереси, що зачіпаються у справі. Вони повинні знайти справедливу рівновагу між запобіганням злочинам і заворушенням та повагою до сімейного життя особи, яка може бути вислана з країни. ЄСПЛ у цій справі серед інших критеріїв вказує на два критерії, які повинні бути враховані,: найкращі інтереси для добробуту дітей; міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї в країні перебування та в країні приїзду ( Boultif v. Switzerland, №. 54273/00, §46,48).

Повертаючись до обставин адміністративної справи, що розглядається, позивачка, громадянка Афганістану, перебуває у шлюбі з громадянином України та має від шлюбу малолітню дитину, народжену в Україні.

Рішення про примусове повернення до країни походження становить втручання в її право на повагу до сімейного життя.

Суд звертає увагу, що при винесенні рішення про примусове повернення позивачки до країни походження або третьої країни, відповідач посилався на ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якого іноземець може бути повернутий до країни походження, якщо його дії порушують законодавство про правовий статус іноземців або суперечать інтересам держави.

Суд зазначає, а сторони визнають той факт, що позивач, перебуваючи на території України, проживала без документів, які дають право на перебування на території Україні, що є порушенням законодавства про правовий статус іноземця. Тобто підстави для винесення спірного рішення є законними. Відповідно втручання у право позивача на повагу до сімейного життя було здійснено згідно з законом у значенні ч.2 статті 8 Конвенції.

З аналізу положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд зазнчає, що законодавець, встановлюючи порядок в`їзду та виїзду іноземців з України переслідує мету щодо забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і інтересів громадян України. Таким чином, відповідач має право приймати рішення про примусове повернення іноземця в країну походження, якщо останній перебуває на території України без законних на те підстав. Проте його рішення з даного питання, оскільки воно може порушити право, захищене ч.1 ст.8 Конвенції, повинно бути виправданим, відповідати законній меті. Тобто відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен довести, що примусове повернення позивача в країну походження було здійснено з метою запобігання посяганням на охорону громадяського порядку, здоров`я, захисту прав і інтересів громадян України.

Отже завдання суду полягає в тому, аби встановити, чи був витриманий необхідний баланс між зазначеними суспільними інтересами, зокрема, правом позивача на повагу до її сімейного життя, з однієї сторони, та запобіганням посягання на охорону громадяського порядку, здоров`я, захисту прав і інтересів громадян України, з другої.

Суд зазначає, що позивач приїхала та перебуває в Україні з 12.02.2013, тобто більше семи років. З 2012 вона є одруженою з громадянином України. ЇЇ чоловік з 2003 року взятий на облік як платник податку, здійснює підприємницьку діяльність, на території України в неї народилася від шлюбу малолітня дитина.

За даними обставинами неможливо очікувати на те, що її чоловік та батько дитини, сама дитина послідують за нею до Афганістану або на те, що чоловік надасть дозвіл на виїзд дитини за кордон.

Також суд звертає увагу, що відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства » іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, які порушили встановлений строк виконання рішення про повернення до країни походження або третіх країн без поважних причин, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

Стаття 18 Конвенції про права дитини ООН 1989 р. передбачає, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування

Згідно з приписів Декларації прав дитини ООН 1959 р. дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір`ю.

Враховуючи зазначене міжнародне законодавство, суд вважає, що спірне рішення зачіпає також і інтереси малолітньої дитини позивачки.

Таким чином, суд вважає, що відповідач встановив для позивача досить серйозні перешкоди в її сімейному житті, оскільки виїхавши до Афганістану, вона буде фактично позбавлена права проживати разом з своєю сім`єю, повністю реалізувати своє право на піклування та виховання малолітньої дитини.

З другої сторони, відповідач не довів, що перебування позивача на території України будь-яким чином несе загрозу для охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і інтересів громадян України. Тому суд вважає, що втручання відповідача не було пропорційним меті, що переслідувалася законом. Відповідно має місце порушення статті 8 Конвенції.

Крім того, суд звертає увагу на те, що при опитуванні позивачки 14.08.2019 р. в приміщенні ГУ ДМС України в Одеській в її поясненнях зазначено, що їй роз`яснено ст. ст. 55, 59,63 Конституції України, що вона бажає давати пояснення українською мовою, що участь перекладача їй не потрібно, адвокат не потрібен а також зазначено, що у позивачки відсутнє місце постійного проживання.

Однак, позивачці зазначене було роз`яснено не мовою пушту чи дарі, а українською, якою вона не володіє та не розуміє в повному обсязі.

Незнання позивачкою української мови підтверджується матеріалами особової справи №2016ОD0010 від 29.01.2016 р., а саме анкетою особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем від 29.01.2016 р. (а.с.23).

Відповідно до ст. ст. 3,21 Конституції України, людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою цінністю. Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Право іноземця на перекладача закріплено в п. 1 ст. 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 р. на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

Отже, суд дійшов висновку, що право відповідача на користування послугами перекладача, дотримано не було.

Таким чином, суд робить висновок, що рішення відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення ГУ ДМС України в Одеській області №536 від 14.08.2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянку Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є необґрунтованим, непропорційним, а відтак - протиправним та належить до скасування.

З метою здійснення ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Одеській області анулювати відмітку про примусове повернення з України проставлену у паспортному документі серія НОМЕР_1 від 01.10.2012 року громадянки Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд робить висновок, що вона належить до задоволення виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч.1, 2 статті 77 КАС України: «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача».

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2,77, 288, 244-246 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення ГУ ДМС України в Одеській області №536 від 14.08.2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянку Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3.Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Одеській області анулювати відмітку про примусове повернення з України проставлену у паспортному документі серія НОМЕР_1 від 01.10.2012 року громадянки Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. Відповідно до ч.1 ст.272 КАС України судові рішення за наслідками розглядами судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч.3 ст.288 КАС України рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Позивач- ОСОБА_1 адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області адреса: 65045 м. Одеса, вул. Преображенська ,44; .

Третя особа Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України адреса: 01008, м. Київ, вул. Інститутська, 21/8

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 25 червня 2020 року.

Суддя О.Я. Бойко

.