Справа № 640/4652/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року м. Київ № 640/4652/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ у м. Києві) та з урахуванням уточнених позовних вимог від 04 квітня 2019 року просить зобов`язати відповідача перерахувати та виплатити пенсію по втраті годувальника з 01 грудня 2018 року.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 10 грудня 2018 року звернулася із заявою до відповідача про перерахунок пенсії по втраті годувальника. Заяву було прийнято та пенсію перераховано, проте, розрахунок пенсії не відповідає вимогам чинного на 12 травня 2017 року (день призначення пенсії за віком померлого чоловіка - ОСОБА_2 ) законодавства, оскільки пенсія мала бути нарахована відповідно до редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», чинної станом на 06 лютого 2017 року із застосуванням коефіцієнту стажу - 1,35%, а не 1%, як застосовано відповідачем.

Таким чином, позивач вважає, що 50% пенсії у разі втрати годувальника, на які вона має право, складають 4 479,04 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 квітня 2019 року, після усунення позивачем недоліків позовної заяви відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2019 року, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи провадити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву та усі наявні докази, а також витребувано належним чином завірені матеріали пенсійної справи ОСОБА_1 .

Від відповідача у встановлений судом строк надійшла завірена копія пенсійної справи ОСОБА_1 , проте, відзиву на позовну заяву не надходило, при цьому копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, а також позовні матеріали отримано особисто уповноваженим представником ГУ ПФУ в м. Києві Паркіною А.С. 11 квітня 2019 року.

Суд звертає увагу, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову (частина друга статті 77, частина четверта статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини другої статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України за наявними у справі матеріалами.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , чоловік позивача - ОСОБА_1 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 29 листопада 2018 року.

За життя ОСОБА_2 звертався до Лівобережного об`єднаного управління ПФУ в м. Києві (Деснянський район) із заявами про призначення пенсії по інвалідності спочатку третьої, а потім - другої групи, яка йому була нарахована, проте не виплачувалася, оскільки на той час ОСОБА_2 ще працював на посаді державної служби.

Разом з тим, ОСОБА_2 не погоджувався з розрахунками призначеної йому пенсії у розмірі 7 745,67 грн., у зв`язку з чим звертався до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ГУ ПФУ в м. Києві з вимогами про зобов`язання здійснити вірний розрахунок пенсії.

Як встановлено судом у даній справі, ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року провадження у справі 754/7418/17 закрито на підставі пункту 5 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (у зв`язку зі смертю позивача).

Отже за життя перерахунок пенсії, встановленої на рівні 7 745,67 грн., ОСОБА_2 не здійснювався.

Після смерті чоловіка ОСОБА_1 10 грудня 2018 року подала заяву до ГУ ПФУ в м. Києві з проханням провести перерахунок її пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Із зазначеної дати - 10 грудня 2019 року позивачу здійснено перехід з пенсії за віком на пенсію у разі втрати годувальника згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Як вбачається з листа ГУ ПФУ в м. Києві від 31 липня 2019 року №170749/02, пенсію в разі втрати годувальника первинно було розраховано при загальному стажі роботи годувальника 37 років 7 місяців 2 дні, із застосуванням коефіцієнту стажу 0,37583, середньої заробітної плати в розмірі 17 614,95 грн., взятої за період роботи з 01 липня 2000 року по 31 грудня 2016 року.

З 01 березня 2019 року здійснено перерахунок пенсії позивача відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно з перерахунком збільшено показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім року, в якому проводиться збільшення.

Отже, з 01 березня 2019 року розмір пенсії позивача у разі втрати годувальника становила 7 745,67 х 50% = 3 887,81 грн.

Розраховуючи розмір пенсії у такому вигляді, відповідач виходив з 37 років 7 місяців 2 днів загального стажу годувальника, із застосуванням коефіцієнту стажу 0,37583, середньої заробітної плати у розмірі 20 609,50 грн., взятої за період роботи з 01 липня 2000 року по 31 грудня 2016 року, загалом у розмірі 3 320,86 грн.

Проте, з такими розрахунками позивач не погоджується, зазначає, що пенсія в разі годувальника має розраховуватися наступним чином: середня заробітна плата у розмірі 17 614,95 х коефіцієнт стажу 0,50733 = 8 936,59 грн. + доплата за понаднормативний стаж 21,48 грн. = 8 958,07 х 50% = 4 479,03 грн.

При цьому на її думку величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1,35%, а не 1,17%, як застосовує відповідач, тому різниця між нарахованою їй пенсією у разі втрати годувальника та її розрахунками становить 1 158,18 грн.

Водночас, достатніх та зрозумілих суду пояснень застосування коефіцієнту 1,35% позивач не наводить.

Оцінюючи твердження позивача, суд виходить з того, що статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення та визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Згідно з положеннями статті 1 Закону №1058-IV пенсії - щомісячні регулярні пенсійні грошові виплати, які отримують фізичні особи (або члени сім`ї) від держави та спеціальних фондів після досягнення пенсійного віку, в разі інвалідності чи втрати годувальника.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно зі статтею 10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками. Дітям-сиротам пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірах, визначених частиною першою цієї статті, виходячи з розміру пенсії за віком кожного з батьків (ст.37 вказаного Закону).

За вказаним Законом, члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається із заробітку чи пенсії годувальника, тобто в залежності від того доходу, який мав годувальник на час настання смерті.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок №22-1).

Як встановлено судом, у 2019 році показник середньої заробітної плати (доходу) збільшується шляхом множення у 2019 році показника, який враховувався для обчислення пенсії станом на 01 жовтня 2017 року, тобто у розмірі 3 764,40 грн. на коефіцієнт 1,17%, визначений згідно з пунктом 4 Порядку №22-1.

Як вже зазначалося раніше, пенсія годувальника за його життя не перераховувалася.

Підстав для застосування іншого коефіцієнту величини оцінки одного року страхового стажу суду не доведено, у зв`язку з чим суд не вбачає порушень прав позивача та правових підстав для задоволення позову.

Згідно положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши обставини справи на предмет дотримання відповідачем положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розрахунку пенсії позивача в разі втрати годувальника, суд дійшов висновку, що відповідач діяв у межах своїх повноважень та на підставі чинного законодавства України, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Також, суд вважає за необхідне зазначити також, що, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких судові витрати сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягають відшкодуванню лише при задоволенні позову.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , рнкпп НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві, адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, , тел..

Суддя В.І. Келеберда