Справа № 240/5104/20
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
(про закриття провадження у справі)

26 червня 2020 року м. Житомир справа № 240/5104/20

категорія 112050000

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Панкеєва В.А., розглянувши питання про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом № 6 від 27 червня 2019 року в частині виключення позивача зі списку квартирного обліку військової частини НОМЕР_1 , які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, що перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 з 02 квітня 2014 року складом сім`ї 1 (одна) особа, що звільнений в запас у зв`язку із закінченням терміну дії контракту;

- зобов`язати відповідача поновити позивача зі складом сім`ї з однієї особи на квартирному обліку військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей для отримання житла за рахунок житлового фонду при військовій частині НОМЕР_1 з 02 квітня 2014 року.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Від відповідача у строк, визначений ч.5 ст.162, ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) надійшов відзив на позовну заяву. По змісту відзиву просять відмовити у задоволенні позову у зв`язку з тим, що у позивача відсутнє право на перебування на квартирному обліку військовослужбовців, у зв`язку з чим рішення житлової комісії військової частини є правомірним.

Зважаючи на незначну складність справи, суд вважає за необхідне розглянути її в порядку п.2 ч.1ст.263 КАС України.

У відповідності до частини 4 статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, судом встановлено, що між сторонами у вказаних правовідносинах існує спір про право з огляду на наступне.

Так, в обґрунтування позову вказано, що позивач 02.04.2014 був зарахований на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 31.05.2017 №18 PC позивач був звільнений у запас за підпунктом "а", пункту 2, ч.6, з урахуванням підпункту "ї", пункту 1, ч. 8 (у зв`язку із закінченням строку контракту, з правом носіння військової форми одягу) статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Стверджує, що після звільнення лишився перебувати на квартирному обліку військової частини НОМЕР_1 у відповідності до пункту 9 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яким передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду.

Позивач зазначає, що звертався до військової частини НОМЕР_1 із запитом в якому просив надати інформацію щодо розгляду його заяви про можливість одержання житла з державного житлового фонду. Листом від 28.02.2020 №236 військова частина НОМЕР_1 повідомила про те, що "житловою комісією військової частини НОМЕР_1 було прийнято рішення виключити позивача зі списку квартирного обліку військової частини НОМЕР_1 , що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного користування" мотивуючи тим, що я був "звільнений у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту".

Як свідчать матеріали справи, під час проходження служби ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку військової частини.

24 лютого 2020 року позивач звернувся із заявою до командира військової частини НОМЕР_1 в якій просив повідомити про можливість одержання житла з державного житлового фонду. Вказано, що позивач має календарну вислугу років проходження військової служби у Збройних Силах України 28 років 5 місяців. При звільненні, відповідно до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і члені їх сімей" залишився перебувати на квартирному обліку як громадянин, що потребує поліпшення житлових умов (а.с.7).

Листом від 28.02.2020 №236 військова частина НОМЕР_1 повідомила, що відповідно до частини 9 статті 12 Закону України "Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 змінами визначено, військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також із скороченням штатів аб проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, у разі розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частина районів та користуються правом позачергового одержання житла. У разі звільнений з військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту не передбачено залишення на квартирному обліку для поліпшення житлових умов у військових частинах.

Вказано, що позивача було попереджено по телефону та письмово про рішення подальшого перебування на квартирному обліку та повідомлено, що 27.06.2019 відбудеться засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , де буде розглянуто питання щодо зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку, але на засідання позивач не з`явився. На засіданні житлової комісії військової частини НОМЕР_1 27.06.2019 згідно протоколу № 5 було прийнято рішення виключити ОСОБА_1 зі списку квартирного обліку військової частини НОМЕР_1 , що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, так як позивач був звільнений в запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту відповідно до частини 9 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 зі змінами (а.с.8).

Згідно витягу з протоколу №5 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27.06.2019 старшого прапорщика запасу ОСОБА_1 виключено зі списку квартирного обліку військової частини НОМЕР_1 , які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, що перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 з 02 квітня 2014 року складом сім`ї 1 (одна) особа, що звільнений в запас у зв`язку із закінченням терміну дії контракту відповідно до частини 9 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 зі змінами (а.с.9).

Суд наголошує, що завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень".

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що спір у справі не є публічно-правовим, а тому вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідним судом.

Аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з "…" питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів "…". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

У п.24 рішення від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза "судом встановленим законом" поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Так, у постанові від 18.09.2019 у справі №826/27734/15 Велика Палата Верховного Суду висловила свою правову позицію щодо правил розмежування предметної юрисдикції, а також критеріїв, які при цьому потрібно враховувати.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Аналіз встановлених обставин справи, вказує на той факт, що у спріних правовідносинах між ОСОБА_1 та військовою частиною НОМЕР_1 існує спір щодо встановлення обставин реалізації позивачем майнових інтересів, що свідчить про наявність ознак цивільного права.

Частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 №1618-IV (далі - ЦПК України) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом ч.1 ст.177 Цивільного кодексу України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

З огляду на наведене, позовні вимоги щодо встановлення правомірності дій відповідача щодо виключення позивача зі списку квартирного обліку військової частини, не можуть розглядатись в порядку адміністративного судочинства, оскільки такі вимоги спрямовані на відновлення майнового стану, на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним та цивільним процесуальним законодавством.

На підставі ст.17 КАС України адміністративний суд не може розглядати спори щодо визнання за особою права власності, оскільки такі спори відносяться до приватно-правових.

Згідно з п.1 ч.1 ст.239 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Нормами ч.2 ст.239 КАС України встановлено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

На виконання ч.1 ст.239 КАС України суд роз`яснює позивачу, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та підсудний місцевому загальному суду визначеному положенням ЦПК України - Житомирському районному суду Житомирської області.

З огляду на наведені обставини справи, суд дійшов висновку про закриття провадження у зв`язку тим, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 238, 239, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:
Закрити провадження в адміністративній справі № 240/5104/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити позивачу, що розгляд такої справи віднесений до юрисдикції загального суду у порядку цивільного судочинства.

Повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Панкеєва