Справа № 420/5235/20
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5235/20
УХВАЛА
30 червня 2020 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Стефанов С.О., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування п.1 наказу №247 від 04.05.2020 року в частині застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільненні зі служби в поліції, наказу №324 о/с від 20.05.2020 року в частині звільнення зі служби в поліції, поновлення на посаді, стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн., -
До Одеського окружного адміністративного суду 18 червня 2020 надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, в якому позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу начальника Департаменту патрульної поліції від 04.05.2020 року №247 в частині застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції лейтенанта поліції Скалацького ОСОБА_2 Володимировича;
- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 20.05.2020 року №324 о/с в частині звільнення зі служби в поліції лейтенанта поліції Скалацького Ярослава Володимировича, на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію»;
- поновити лейтенанта поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №1 роти №7 батальйону №1 полку управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, зарахувавши час вимушеного прогулу до вислуги років;
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху з підстав відсутності в матеріалах справи обґрунтованого розрахунку суми, що стягується (моральна шкода), не сплати позивачем судового збору за вимогу про стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 21.05.2020 року по день поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.
Розглянувши подану заяву, суд вважає, що недоліки позовної заяви зазначені в ухвалі суду від 22 червня 2020 року про залишення позову без руху позивачем не усунуто з наступних підстав.
Відповідно до частин першої-другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Крім того, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.
Суд зазначає, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Тобто, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18.06.2020 року у справі №339/183/16-а, від 25.04.2019 року у справі №818/1429/17, від 12.11.2019 року у справі №818/1430/17 та від 20.02.2020 року у справі №813/2729/16.
Суд зазначає, що на підтвердження завдання позивачу моральних страждань (перебування у дуже складному емоційному та психологічному стані, насторога, тривога та ін.) позивачем до позовної заяви не надано жодного доказу.
В заяві про усунення недоліків представник позивача також посилається на п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» та зазначає, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення моральної шкоди з Департаменту патрульної поліції.
Так, відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач у своєму позові заявляє вимоги про визнання протиправними та скасування наказів Департаменту патрульної поліції в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, поновлення його на посаді та стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
Проте, до позовної заяви не додано судового рішення, яким станом на дату подання даного позову було б визнано незаконними та скасовано оскаржувані позивачем накази і на підставі чого позивачем заявлялася б вимога про відшкодування шкоди, завданої такими незаконними рішеннями.
Відтак, застосування пункту тринадцятого частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» у даному випадку є недоречним.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.07.2019 року по справі №532/1897/18.
Також, суд звертає увагу позивача, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24 березня 1995 року середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати.
Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
Аналогічний правовий висновок мітиться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) та в ухвалі Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 22 липня 2019 року у справі №488/769/17.
Таким чином, вимога про стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу є такою, що обкладається судовим збором.
Також, суд зазначає, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, cерія А, № 93).
Крім того, необхідно зазначити, що обов`язок сплати судового збору слугує гарантуванню принципу рівності всіх осіб у правах щодо доступу до суду, відповідає встановленим ст.129 Конституції України основним засадам судочинства, а саме: рівності усіх учасників судового процесу перед законам і судом.
Закон №3674-VI не визнаний неконституційним, не суперечить Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, тому обов`язок апелянта сплачувати судовий збір є наявним.
Підвищення Україною ефективності адміністративного процесу, відповідно до вимог положення підпункту «b» пункту 35 Меморандуму про економічну та фінансову політику (між Україною і міжнародним валютним фондом) згідно з узятими зобов`язаннями, забезпечується подвоєння доходів від судового збору, що підтверджується змінами до Закону України «Про судовий збір», які набули чинності від 1 вересня 2015 року.
Зміни до Закону України «Про судовий збір», які призведуть до зменшення надходження державного бюджету від сплати судового збору, будуть наслідком невиконання Україною узятих на себе зобов`язань перед Міжнародним валютним фондом.
Разом з тим, відповідно до вимог частини 3 статті 9 Закону України «Про судовий збір» кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади. Судовий збір є джерелом фінансового забезпечення судової системи із цільовим його спрямовуванням виключно на потреби судочинства.
Статтею 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі №320/6695/18.
З урахуванням вищевикладеного, а також зважаючи на те, що позивачем не було надано докази сплати судового збору за подання позовної заяви, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не усунуто недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року про залишення позову без руху.
Згідно з вимогами п.1 ч.4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
За таких обставинах, в силу п.1 ч.4 ст.169 КАС України, позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування п.1 наказу №247 від 04.05.2020 року в частині застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільненні зі служби в поліції, наказу №324 о/с від 20.05.2020 року в частині звільнення зі служби в поліції, поновлення на посаді, стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. слід визнати неподаним та повернути позивачу.
Відповідно до частини восьмої статті 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Керуючись ст.169 КАС України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування п.1 наказу №247 від 04.05.2020 року в частині застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільненні зі служби в поліції, наказу №324 о/с від 20.05.2020 року в частині звільнення зі служби в поліції, поновлення на посаді, стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. - повернути позивачу.
Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя С.О. Стефанов