Справа № 160/12528/19
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2020-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2020 року м. Дніпросправа № 160/12528/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпрі апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного центру зайнятості

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року (головуючий суддя Кадникова Г.В.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Дніпропетровського обласного центру зайнятості

про визнання протиправною відмови, стягнення суми компенсації, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Дніпропетровського обласного центру зайнятості (далі Відповідач), в якому просила:

- визнати протиправною відмову Дніпропетровського обласного центру зайнятості, оформлену листом від 23.10.2019, №12/10-3658, у виплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку з 2011-2018 рр.;

- стягнути з Відповідача на користь ОСОБА_1 компенсацію за 80 днів невикористаної додаткової відпустки за період з 2011 року по 2018 рік, включно, в сумі 28 519 грн. 20 коп.

В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що він з Відповідачем знаходився у трудових відносинах у період з 01.04.1992 по 16.09.2019, згідно наказу №86-ос від 10.09.2019 його звільнено з займаної посади на підставі ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України. При звільненні Відповідачем не виплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку, як одинокій матері, що має дитину за період з 2011 по 2018 роки включно у кількості 80 днів. Позивач посилається на порушення Відповідачем вимог Закону України «Про відпустки».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено частково (а.с.48-49).

Визнано протиправною відмову Дніпропетровського обласного центра зайнятості, оформлену листом від 23.10.2019, №12/10-3658, у виплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку 2011-2018 роки.

Зобов`язано Дніпропетровський обласний центр зайнятості нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за невикористану додаткову відпустку 2011-2018 роки, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, виходив із того, що Позивач мав право на отримання додаткової відпуски тривалістю 10 календарних днів, як такий, що має статус - одинока матір. Відповідно, Позивач мав право на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку при звільненні. Щодо позовної вимоги про стягнення з Відповідача компенсації за 80 днів невикористаної додаткової відпустки в сумі 28' 519 грн. 20 коп., суд зазначив, що не може своїм рішенням підмінювати рішення (компетенцію) державного органу (суб`єкта владних повноважень), який наділений згідно діючого законодавства України відповідними функціями (повноваженнями), правами та обов`язками.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Відповідач, із посиланням на порушення норм матеріального права та неповноту дослідження доказів, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22.06.2011 року стосовно розірвання шлюбу було надано Позивачем до відділу по роботі з персоналом Дніпропетровського обласного центру зайнятості тільки після звільнення 25.09.2019 р., а не у відповідний термін у 2011 році, чим було порушено з боку Позивача вимоги наказу Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 28.04.2011 р. №32 «Про своєчасне подання працівниками документів щодо змін в їх облікових даних», виданого у період роботи Позивача у Марганецькому міському центрі зайнятості. Також Відповідач зазначає, що Позивачем не надавались документи з органів опіки та піклування, які б свідчили про її звернення для визначення способів участі батька у вихованні дитини. За посиланнями Відповідача Позивач із заявами до роботодавця про надання йому соціальної відпустки у період 2011-2018 р.р. жодного разу не звертався і необхідні документи на підтвердження права на цю додаткову відпустку не надавав, а тому у Відповідача були відсутні підстави нарахування компенсацій за невикористані дні таких відпусток при звільненні.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, що Позивач перебував у трудових відносинах з Відповідачем у період з 01.04.1992 по 16.09.2019.

Згідно наказу №86-ос від 10.09.2019 Позивача звільнено з займаної посади на підставі ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України.

При звільненні Позивачу як одинокій матері не виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпуски за період з 2011 по 2018 роки.

У зв`язку з вищевикладеним, 01.10.2019 Позивач звернувся до Відповідача з заявою про виплату компенсації за невикористані соціальні відпустки як одинокій матері, оскільки Позивач був розлучений і з 2011 року сам виховував доньку, батько дитини не брав участі у її житті та вихованні.

Листом Відповідача від 23.10.2019 № 12/10-3658 у виплаті Позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2011-2018 роки відмовлено.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки» право на соціальну додаткову відпустку має, зокрема, одинока мати.

Визначення поняття «одинокої матері» передбачено у ст.18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», відповідно до якої одинокими матерями є, зокрема, особи які не перебувають у шлюбі, якщо у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька або запис про батька проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері дитини.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А І групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи АІ групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А І групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка зокрема виховує дитину без батька.

Також, ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» та ст.83 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи ОСОБА_2 І групи.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити жінці, яка виховує дитину без батька, для отримання права на додаткову соціальну відпустку та компенсацію при звільненні за невикористану додаткову відпустку.

А отже, для підтвердження права на зазначену відпустку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Суд апеляційної інстанції вказує, що визначальним для вирішення спору у даній справі є те, чи має право Позивач на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Судом встановлено, що Позивач має доньку, згідно рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22.06.2011 шлюб між Позивачем та батьком доньки розірвано.

Також відповідно до акту, виданого ОСББ «Щаслива оселя-4» 01.10.2019, батько ОСОБА_3 ОСОБА_4 не приймав участі у вихованні своєї доньки з березня 2011.

Згідно з ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що Позивач мав право на отримання додаткової відпуски тривалістю 10 календарних днів, як такий що має статус - одинока матір. Відповідно, Позивач мав право на отримання компенсації за невикористану невикористані дні додаткової відпустки при звільненні.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними викладені в апеляційній скарзі посилання Відповідача стосовно того, що Позивач не звертався із заявами до роботодавця про надання йому соціальної відпустки у період 2011-2018 р.р., зважаючи на те, що дана обставина не впливає на правильне вирішення даної справи по суті позовних вимог, оскільки чинне законодавство України передбачає право працівника на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у разі звільнення працівника, яке не залежить від бажання Позивача скористатися і отримати таку соціальну відпустку.

Аналогічні висновки викладені у пункті 35 постанови Верховного Суду від 19 квітня 2019 року у справі №810/352/17; адміністративне провадження №К/9901/267/18, К/9901/49515/18.

Також суд першої інстанції обґрунтовано, з урахуванням неможливості підмінювати рішення (компетенцію) державного органу (суб`єкта владних повноважень), який наділений, згідно діючого законодавства України, відповідними функціями (повноваженнями), правами та обов`язками, дійшов висновку про необхідність зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану додаткову відпустку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 14 лютого 2020 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного центру зайнятості - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі №160/12528/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова