Справа № 320/7051/19
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2020-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2020 року № 320/7051/19

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Говорова Павла Володимировича про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до приватного виконавця Говорова Павла Володимировича про визнання протиправною та скасування постанови.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач зареєстрований та проживає у місті Марганці Дніпропетровської області, а відповідач діє лише в межах виконавчого округу міста Києва. Отже, при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження відповідач перевищив свої повноваження, оскільки має право приймати до виконання виконавчі документи лише за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи в межах територіального округу, яким згідно з статтею 24 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" є територія міста Києва. Тому, відкривши провадження щодо особи, яка проживає за межами виконавчого округу міста Києва, відповідач вчинив протиправно, вийшов за межі наданих повноважень і з цих підстав винесена постанова підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 26 лютого 2020 року.

Судове засідання 26.02.2020 відкладено на 17.03.2020 у зв`язку з неявкою позивача та ненаданням відповідачем витребуваних ухвалою суду доказів.

До суду надійшов відзив від відповідача, в якому останній позову не визнав, у його задоволенні просив відмовити. Стверджує, що стягувачем було подано заяву про примусове виконання рішення із зазначенням місця проживання боржника. Крім того, у виконавчому написі приватного нотаріуса було зазначено зареєстровану у встановленому законом порядку адресу місця проживання боржника. У зв`язку з чим, згідно з приписами статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Зазначає, що у постанові про відкриття виконавчого провадження відповідачем було вказано всі відомі адреси боржника - позивача, як зазначену стягувачем, так і ту, яка містилася у виконавчому написі приватного нотаріуса.

Ухвалою суду від 17.03.2020 позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції.

Судове засідання 17.03.2020 відкладено на 29.04.2020, у зв`язку з клопотанням позивача.

Судове засідання 29.04.2020 знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді у відпустці та наступне судове засідання призначено на 27.05.2020.

Позивач та представник відповідача 25.05.2020 та 27.05.2020 подали до суду заяви в яких останні просили подальший розгляд справи здійснювати без їхньої участі, в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта серія НОМЕР_1 , виданого Марганецьким МВУ МВС України в Дніпропетровській області 08 листопада 2000 року.

11 листопада 2019р. до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» як стягувач за виконавчим написом, здійсненим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенко Євгеном Михайловичем №5293 від 20.09.2019р., із заявою за вих. №59569 від 18.10.2019р. про примусове виконання рішення про стягнення боргу з ОСОБА_1 .

У заяві за вих. №59569 від 18.10.2019р. про примусове виконання рішення ТОВ «ФКУА» було зазначено адресу місця проживання боржника, а саме: АДРЕСА_2 (виконавчий округ - Київської області).

У виконавчому написі приватного нотаріуса Остапенко Є.М. №5293 від 20.09.2019р. було також зазначено зареєстровану у встановленому законом порядку адресу місця проживання боржника, а саме: АДРЕСА_1 .

12.11.2019 відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження№60574810 в які виконавцем було вказано дві адреси боржника - ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ).

Крім того, дві вищевказані адреси відповідачем було вказано і в супровідному листі про направлення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження.

Не погоджуючись із постановою про відкриття виконавчого провадження від 12 листопада 2019 року з підстав її протиправності, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд бере до уваги таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 р. №1404-VIII.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлено виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до вимог ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст. 25 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 2 червня 2016 р. № 1403-VIII (далі - Закон № 1403-VIII) виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Частиною 1 ст. 27 Закону № 1403-VIII встановлено, що фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України "Про виконавче провадження".

Разом з тим, ч. 1 та ч. 2 ст. 24 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону № 1404-VIII право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Це означає, що Законами України "Про виконавче провадження" та "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено певні вимоги (критерії) до місця відкриття виконавчого провадження.

При цьому, згідно з вимогами ч. 3 ст. 25 Закону № 1403-VIII право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 25 Закону № 1403-VIII виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Для правильного з`ясування місця виконання приватним виконавцем виконавчих документів суд бере до уваги наступне. Як вже зазначалося, стаття 25 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначає, що приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

При цьому приписами ч. 2 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" визначено дві підстави для прийняття приватним виконавцем до виконання виконавчих документів: 1) за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи; 2) за місцезнаходженням майна боржника. Ці підстави для прийняття виконавчих документів приватним виконавцем до виконання є окремими і в законі визначаються за критерієм їх віднесенням до особи чи до майна: 1) за місцезнаходженням особи боржника (фізичної чи юридичної); 2) за місцезнаходженням майна боржника.

Позивач в позовній заяві стверджує, що вона ніколи не проживала в АДРЕСА_2 , а з 2003 року позивач постійно проживає в АДРЕСА_1 .

На стадії відкриття виконавчого провадження виконавець не має повноважень та чинним законодавством України не закріплено обов`язку виконавця перевіряти фактичне місце проживання боржника або ж витребовувати від стягувача будь-які інші документи, окрім: заяви стягувача про примусове виконання рішення та оригінала виконавчого документа.

Разом із цим, ч. 3 ст. 26 Закон України «Про виконавче провадження» передбачено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ніш інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової стати.

Відповідно до ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно абз. 5 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Як зазначено у ст. б Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з и их адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Таким чином, фактичне місце проживання особи може відрізнятися від зареєстрованого у встановленому законом порядку. Та ні стягувач, ні виконавець не можуть зобов`язати боржника зареєструвати чи перереєструвати адресу свого місця проживання у разі розбіжностей між фактичною та зареєстрованою адресами.

Отже, положення ч.2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку з ч.З ст.26 того ж Закону, щодо відомостей про «місце проживання», «місце перебування» чи «місцезнаходження» особи не можна тлумачити виключно як вказівку на зареєстроване місце проживання. Адже, в Законі України «Про виконавче провадження» застосовуються всі три окремих поняття.

Таким чином, у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання із зазначенням фактичного місця проживання боржника стягувачем за умови, що виконавчий документ відповідає вимогам чинного законодавства України, виконавець зобов`язаний приймати такий документ до виконання та відкривати виконавче провадження не пізніше наступного робочого дня (ч.5 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Тобто виконавець в силу Закону, при відкритті виконавчого провадження керується виключно двома документами: заявою стягувача про примусове виконання рішення та виконавчим документом. У заяві про примусове виконання рішення, стягувач наділений правом вказувати ідентифікуючу боржника інформацію, у тому ж числі, адресу щодо місця проживання боржника (ч.3 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»). У той час, як боржник відповідно до Закону може мати декілька адрес проживання, а реєстрації у встановленому законом порядку підлягає лише одна з таких адрес (ст.29 ЦКУ, ст.3 та 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

У разі встановлення в ході виконавчих дій, що рішення має виконуватися в іншому виконавчому окрузі - вирішується питання про передачу виконавчого документа на виконання іншому виконавцеві (ч.5 ст.5, ст. 25 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, правова позиція Верховного Суду є обов`язковою до застосування національними судами при вирішенні спорів в аналогічних правовідносинах.

В ухвалі Верхового Суду від 25.01.2019 по справі №511/1342/17 зазначено наступне: «Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Встановлено, що виконання рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 01 березня 2016 року у справі № 511/3215/15-ц судом 10 червня 2016 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" заборгованості у розмірі 463066,02 грн. у якому вказано її місце проживання - АДРЕСА_4 . В заяві про примусове виконання судового рішення сгягувач зазначив інше місце проживання боржника ОСОБА_2 - АДРЕСА_5 , що є місцем виконання Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, державний виконавець якого 29 грудня 2016 року відкрив виконавче провадження N 53217746 за вказаним виконавчим документом.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, вірно виходив із того, що оскаржувана постанова державного виконавця прийнята відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження", оскільки стягувач, користуючись своїм правом вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, обрав саме Київський відділ державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області за місцем перебування боржника. За таких обставин, враховуючи, що державний виконавець не мас обов`язку перевіряти місцезнаходження боржника, що зазначив стягувач у виконавчому документі, не було підстав вважати, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання та повертати його стягувану. Установивши, що дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження були вчинені відповідно до вимог частини першої статті 24 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець відкрив виконавче провадження за місце проживання боржника, яке зазначив стягував у заяві про відкриття виконавчого провадження, тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для скасування постанови. Доводи касаційної скарги про те, що державний виконавець не мав права приймати постанову про відкриття виконавчого провадження є безпідставні, оскільки право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби належить стягувачу.».

В постанові Верховного Суду від 13.03.2019 р. у справі №668/7175/15-ц зазначено, що «Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби... Коли стягувач зазначає фактичне місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна, державний виконавець відкриває виконавче провадження та перевіряє отриману інформацію, а у разі не підтвердження цієї інформації документально або виявлення інформації щодо місця виконання рішення, державний виконавець надсилає виконавчий лист за місцем, у тому числі встановленого фактичного проживання боржника. Таким чином, суди у порушення зазначених вимог закону не врахували, що державний виконавець міг встановити місце проживання, перебування, роботи, місцезнаходження майна боржника лише після відкриття виконавчого провадження».

Таким чином, дії та рішення приватного виконавця Говорова П.В. при відкритті виконавчого провадження ґрунтувалися виключно на нормах чинного Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи викладене, суд визнає, що відповідач, прийнявши рішення про відкриття виконавчого провадження, діяв відповідно до норм чинного законодавства України, вірно застосувавши норми ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" і статті 25 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", та дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 2 КАС України.

Позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи було спростовано відповідачем. Натомість, відповідачем доведено суду правомірність та законність дій та рішень, що оскаржувалися позивачем.

Наведене свідчить, що дії та рішення відповідача були правомірними. Право позивача не порушено. Отже, позовні вимоги є необґрунтованими, а тому позов задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами ст. 139 КАС України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову підстави для стягнення судових витрат відсутні.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 72, 77, 124, 139, 194, 205, 241, 246, 256, 268, 287 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лиска І.Г.