Справа № 826/2908/18
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2908/18 Головуючий у 1 інстанції - Аблов Є.В.
Суддя-доповідач - Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Кондрат Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.04.2020 за заявою ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві при виконанні судового рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом в якому просив:

- визнати протиправними дії щодо виплати пенсії в обмеженому розмірі та зобов`язати ГУ ПФ в м. Києві здійснювати виплату нарахованої пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» без обмеження її розміру, починаючи з 29.12.2017.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.07.2018, яке набрало законної сили 12.12.2018 року, позов задоволено.

01.04.2020 до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про визнання протиправними дій відповідача при виконанні судового рішення, в якій позивач просить постановити окрему ухвалу для вжиття заходів щодо усунення боржником порушень статті 370 КАС України та вимог Закону України «Про виконавче провадження» щодо повного та безумовного виконання судового рішення у справі № 826/2908/18 від 11.07.2018, зобов`язавши останнього повністю виконати рішення суду.

Вказана заява мотивована незгодою позивача з рішенням ГУ ПФУ в м. Києві щодо виплати пенсії, на виконання Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/2908/18, за період з 29.12.2017 по 11.12.2018 із застосуванням Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.04.2020 заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві на виконання рішення суду в адміністративній справі № 826/2908/18 повернуто заявнику.

Не погоджуючись із ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.04.2020 позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку що постановлена з порушенням норм процесуального права, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотивами оскаржуваної ухвали є те, що оскільки заяву про визнання протиправними дій відповідача при виконанні судового рішення подано до суду після спливу десятиденного строку з моменту коли позивач дізнався про порушення свого права, то таку заяву необхідно повернути.

Апелянт в своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно досліджено обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає доводи апелянта обґрунтованими та не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином, судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки протилежне суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Водночас, згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» Суд зазначив, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

У справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» Європейський суд з прав людини наголошує, що право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Крім того, відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вимог Конвенції (рішення у справі «Ромашов проти України»).

Таким чином, однозначною є позиція Європейського суду про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України. Обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Статтею 383 КАС України визначено порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду та встановлено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Таку заяву може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду (ч. 4 ст.383 КАС України).

Згідно з частиною 5 вказаної статті у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви. У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.

Отже, вказаною нормою визначено особливий порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, який здійснюється судом в процесі контролю за виконанням судових рішень.

При цьому, правовий інститут контролю за виконанням рішення суду підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача. Застосування судом до суб`єкта владних повноважень заходів процесуального впливу можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Повертаючи заяву позивача, подану в порядку статті 383 КАС України, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав відповідачем з листа Пенсійного фонду України від 14.08.2019 № 19002/Щ-11 у відповідь на його звернення від 04.07.2019 (вх. № 19002/Щ-11 від 19.07.2019) та з цього часу мав право звернутись до суду із заявою про визнання протиправними дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання рішення суду. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява від 01.04.2020 подана з пропуском встановленого десятиденного строку.

Такі висновки судді суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 6 статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Статтею 121 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Оскільки заява, подана в порядку статті 383 КАС України, не може вважатися первинним зверненням до суду, так як подається на стадії виконання судового рішення в адміністративній справі, з врахуванням положень частини 6 статті 7 КАС України, суд апеляційної приходить до переконання, що при вирішенні питання про дотримання десятиденного строку подання заяви встановленню та оцінці підлягають дотримання встановленого строку, причини пропуску такого та визначення поважності причин пропуску.

В свою чергу, оцінюючи поважність причин пропуску заявником строку, передбаченого частиною 4 статті 383 КАС України потрібно виходити з того, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що подає заяву та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Вирішення питання про наявність або відсутність підстав для поновлення строку в кожній конкретній справі залежить від вказаних у заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність того, що особа могла дізнатися про порушення своїх прав, зокрема, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

З пояснень скаржника вбачається, що оскільки відповідачем не виконано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.07.2018 у справі № 826/2908/18 в повному обсязі, та відповідно до Інформації про виконавче провадження номер 61091822 державним виконавцем 31.01.2020 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 31.03.2020 постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та постанову про накладення штрафу, то ОСОБА_1 , з метою забезпечення виконання судового рішення, 01.04.2020 звернувся в суд першої інстанції із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Зазначені обставини не проаналізовано (не перевірено) судом першої інстанції як підстави для висновку про поважність причин пропуску позивачем строку на подання заяви в порядку статті 383 КАС України.

При цьому, оцінюючи обставини, за яких позивачу стало відомо про порушення своїх прав, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 звернувся із заявою в порядку статті 383 КАС України з межах строку, визначеного ч. 4 ст.383 КАС України, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо повернення такої заяви.

Також, суд апеляційної інстанції зауважує, що суд не повинен тлумачити положення частини 4 статті 383 КАС України у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для забезпечення виконання рішення суду. Адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Більше того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що з метою забезпечення права особи на доступ до правосуддя, враховуючи, що заява пов`язана з недобросовісним, на думку стягувача, виконанням рішення суду, яке набрало законної сили, суд першої інстанції, встановивши, що заяву було подано поза межами десятиденного строку, визначеного ст. 383 КАСЧ України, мав застосувати аналогію закону (ст. 123 КАС України) та запропонувати заявнику обґрунтувати поважність причин пропуску строку звернення до суду в порядку контролю за виконанням судового рішення, оскільки норми КАС України не передбачають іншого способу захисту порушеного права особи в процесі виконання рішення суду.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт надав до суду належні докази, які підтверджують факт протиправності рішення суду першої інстанції.

В свою чергу, відповідно до п. 4 ч. ст. 320 КАС України неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 312, 320, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.04.2020 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 25.06.2020.