Справа № 640/1534/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року м. Київ № 640/1534/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Елпіс-Україна»

до Київської митниці Державної фіскальної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення від 18 січня 2019 року №UA125220/2019/0100021/1,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Елпіс-Україна» (далі - позивач, ТОВ «Елпіс-Україна») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Київської митниці Державної фіскальної служби України (далі - відповідач, Київська митниця) з вимогами про визнання протиправним та скасування рішення від 18 січня 2019 року №UA125220/2019/0100021/1 про коригування митної вартості товарів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач необґрунтовано затримав товар позивача, висунувши надумані підозри щодо невідповідності документів та завідомо поставив позивача у ситуацію, коли останній не міг надати витребуваний пакет документів у повному обсязі, оскільки вимагалися документи, які надати неможливо через їх відсутність.

Окрім іншого, позивач стверджує, що відповідачем не доведено неможливість застосування ним інших методів визначення митної вартості під час прийняття оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів (за другорядним методом) та неможливість використання інформації, наданої позивачем у якості достовірної інформації, заявленої декларантом митної вартості товару.

Посилаючись на такі та інші обставини, відповідач просить задовольнити позов.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2019 року, після усунення позивачем недоліків позову відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року, відкрито провадження у справі, вирішено провадити розгляд суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у визначений судом строк подати відзив на позовну заяву та усі наявні докази.

Відповідачем 04 квітня 2019 року через відділ діловодства суду подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається незгода з позовними вимогами, зазначається, що митний орган має право упевнитися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості, а декларант чи уповноважена ним особа зобов`язані надати такі додаткові документи, які витребовує митний орган. У даному випадку позивачем не було надано достатніх документів для визначення митної вартості товару, а наявні документи не містили всіх відомостей, що підтверджували б числові значення складових митної вартості товару. Також за результатами аналізу інформації встановлено, що в інвойсі з третіми особами та отримувачем товару - позивачем не указано умов поставки товару, не надано копії декларації країни відправлення, не надано виписки з бухгалтерської документації, що стосуються раніше імпортованих товарів, висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. У задоволенні позову відповідач просить відмовити.

Позивачем у свою чергу подано відповідь на відзив від 04 квітня 2019 року.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

За таких обставин суд завершує розгляду справи по суті за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 01 грудня 2017 року між ТОВ «Елпіс-Україна» та Фірмою «SIA ELPIS» (Латвія) укладено контракт №779 із змінами та доповненнями, відповідно до якого останній зобов`язався продати позивачу товар, зазначений у додатках.

Так, згідно додатку №22-10/18 від 22 жовтня 2018 року до Контракту, а також інвойсу №С-LQHD20181023 від 23 жовтня 2018 року продавець поставив товар на умовах: СІF Одеса, зокрема товар: морква сушена у гранулах 3-3 мм., у кількості 9 500,00 кг на суму 12 920,00 доларів США, морква сушена гранули 3*3 мм у кількості 14 000,00 кг на суму 24 920,00 доларів США, морква сушена кубики 10*10*3 мм у кількості 1 000,00 кг на суму 1 780,00 доларів США, шпинат сушений порошок у кількості 500 кг на суму 1 040,00 доларів США. Всього товару на суму 40 660,00 доларів США.

Напівпричеп ВН 2348 ЕК 17 січня 2019 року з вищевказаним товаром в`їхав на територію митного посту «Східний», де позивач подав декларацію митної вартості за формою МД-2 №UA125220/2019/700477 та інші супровідні документи, необхідні для оформлення ввезеного товару у режимі «Імпорт-40» за першим основним методом.

Митна вартість товару визначена позивачем, виходячи з ціни Контракту з урахуванням витрат на транспортування товару, прайс-листа, експортної декларації та інших первинних документів, тобто за основним (першим) методом, встановленим статтею 266 Митного кодексу України, чинною на дату митного оформлення товару.

Проте, у той же день позивач отримав лист від Київської митниці, у якому повідомлено про наявність розбіжностей в поданих документах, а також про відсутність достовірних та об`єктивних відомостей, які б підтверджували числові значення складових митної вартості, на виконання якого позивачем надано митному органові витребуваний пакет документів, а саме: Рахунок-фактуру (інвойс) від 23 жовтня 2018 року, коносамент від 10 грудня 2018 року, автотранспортну накладну від 16 січня 2019 року, сертифікат про походження товару форми А від 06 грудня 2018 року, зовнішньоекономічний договір купівлі-продажу товарів від 01 грудня 2017 року, доповнення до зовнішньоекономічного договору (контракту) від 22 жовтня 2018 року, договір про надання послуг митного брокера від 31 грудня 2018 року, інформацію про позитивні результати державних видів контролю при застосуванні Порядку інформаційного обміну між органами доходів і зборів іншими державами від 17 січня 2019 року, митна декларація, за якою було відмовлено у випуску товарів від 17 січня 2019 року.

Проте, 18 січня 2019 року Київською митницею прийнято оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів №UA125220/2019/0100021/1, яким скориговано митну вартість товару та яке обґрунтовано тим, що надані документи містять не повні відомості (у наданих документах містяться розбіжності), а саме: в інвойсі з третіми особами та отримувачем товару - позивачем не указано умов поставки товару, не надано копії декларації країни відправлення, не надано виписки з бухгалтерської документації, що стосуються раніше імпортованих товарів, висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Внаслідок коригування митної вартості товарів, позивач додатково сплатив 19 920,62 грн., з яких 10 865,82 грн. - надмірно сплаченого ПДВ; та 9 054,86 грн. - надмірно сплаченого ввізного мита на товар.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, позивач стверджує, що подав усі необхідні документи на підтвердження вартості товару, які розкривають весь ланцюг постачання: від початку закупівлі товару покупцем у третіх осіб до продажу його позивачу з наступним підтвердженням продажу даного товару контрагентам та території України.

Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд виходить з того, що законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, Податкового кодексу України, інших законів України, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання Митного кодексу України та інших законодавчих актів.

Митниця у розумінні статті 546 Митного кодексу України є митним органом, який у зоні своєї діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на органи доходів і зборів.

Призначення та основні завдання органів доходів і зборів визначені нормами статті 544 Митного кодексу України.

Згідно статті 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

При цьому митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до Митного кодексу України та інших законів України.

Згідно статті 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Порядок виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа затверджено наказом Міністерства фінансів України від 30 травня 2012 року №631 (далі - Порядок №631).

Митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію (частина перша статті 248 Митного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 257 митного кодексу України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи.

Електронне декларування здійснюється з використанням електронної митної декларації, засвідченої електронним цифровим підписом, та інших електронних документів або їх реквізитів у встановлених законом випадках, а також електронних (сканованих) копій паперових документів, засвідчених електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи.

Митна декларація та інші документи, подання яких органам доходів і зборів передбачено цим Кодексом, оформлені на паперовому носії та у вигляді електронних документів, мають однакову юридичну силу.

Умови та порядок декларування, перелік відомостей, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення, визначаються цим Кодексом. Положення про митні декларації та форми цих декларацій затверджуються Кабінетом Міністрів України, а порядок заповнення таких декларацій та інших документів, що застосовуються під час митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, - центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

На виконання зазначеної норми розроблено Положення про митні декларації, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року №450 (Положення №450) та Порядок заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 30 травня 2012 року №651 (далі - Порядок 651).

Відповідно до вимог статті 334 Митного кодексу України органи доходів і зборів вимагають від осіб, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України чи провадять діяльність, контроль за якою цим Кодексом покладено на органи доходів і зборів, тільки ті документи та відомості, які необхідні для здійснення митного контролю та встановлені цим Кодексом. У свою чергу особи, зазначені у частині першій цієї статті, зобов`язані надавати органам доходів і зборів документи та відомості, необхідні для здійснення митного контролю, в усній, письмовій та/або електронній формі.

Розділом ІІІ Митного кодексу України визначені загальні положення та порядок визначення митної вартості, зокрема, статтями 49, 50 МК України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.

Згідно із статтею 51 цього Кодексу митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. При цьому, декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ним самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (частини перша та друга статті 52 Митного кодексу України).

Нормами частин першої та другої статті 53 Митного кодексу України встановлено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:

1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

В силу положень частини 5 цієї статті Кодексу забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

З аналізу норм частин першої та другої статті 53 Митного кодексу України вбачається, що цим Кодексом передбачено вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Відповідно до частин першої та другої статті 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

Частинами 4 та 5 статті 58 Митного кодексу України передбачено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. При цьому, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

Відповідно до норм частин першої-третьої статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні:

а) за ціною договору щодо ідентичних товарів;

б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;

в) на основі віднімання вартості;

г) на основі додавання вартості (обчислена вартість);

ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Аналіз наведених положень законодавства для висновку про те, що митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у статті 58 Митного кодексу України.

Єдиними підставами, які надають контролюючому органу право відійти від встановлених обмежень, які пов`язані із перевіркою основного переліку документів що підтверджують митну вартість товарів, та витребувати від декларанта додаткові документи, є лише наявність передбачених законодавцем обставин, а саме, у випадку якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, адже такі вади не дозволяють митному органу законно здійснити визначений законом мінімум митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи для розмитнення задекларованого товару.

Отже, митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляді цих товарів, порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено. Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти дії, спрямовані на визначення митної вартості товарів.

Разом з тим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені ст. 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнівів у достовірності наданої інформації.

Наявні матеріали справи свідчать про те, що для підтвердження митної вартості товару позивачем додано до ЕМД та внесено у графу 44 такі документи:

- зовнішньоекономічний договір від 01 грудня 2017 року №779; доповнення до зовнішньоекономічного договору від 22 жовтня 2018 року №22-10/18;

- комерційний інвойс від 23 жовтня 2018 року;

- транспортні документи: коносамент від 10 грудня 2018 року та автомобільну накладну від 16 січня 2019 року №111;

- сертифікат про походження товару форми А від 06 грудня 2018 року.

При перевірці правильності визначення декларантом митної вартості товару Київська митниця дійшла висновку про наявність у наданих позивачем для митного оформлення товару за обраним основним методом визначення митної вартості товару основних документах розбіжностей та про неповноту відомостей, на підставі того, що:

- пунктом 4.4 зовнішньоекономічного контракту передбачено, що при відправці товару продавець забезпечує наявність документу: сертифікату якості та пакувального листа, але до митного оформлення сертифікат якості та пакувальний лист надані не були;

- пунктом 4.1 контракту передбачені умови поставки DDU KIEV, зміни до договору щодо умов поставки відсутні, специфікації містять умови поставки - CIF Одеса;

- пунктом 3.1 контракту оплата здійснюється згідно додатків до контракту, надані додатки не містять умов оплати, інвойс також не містить умов, порядку та терміну оплати.

Для усунення розбіжностей та необхідності документального підтвердження відомостей щодо включення всіх складових до заявленої митної вартості товарів, а саме:

- договір (контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;

- рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умови, визначеним договором (контрактом);

- копію митної декларації країни відправлення;

- виписку з бухгалтерської документації;

- каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару (складені належним чином);

- висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

На запит Київської митниці позивачем додатково надано: прайс-лист виробника товару, банківське платіжне доручення контрактоотримувача «SIA ELPIS» (Латвія) на рахунок відправника товару - «Linquan Hengda Food Co., Ltd.»; митну декларацію країни відправлення; договір (контракт) із третіми особами, пов`язаними з договором (контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; інвойс із третіми особами (між виробником (виробником) товару - «Linquan Hengda Food Co., Ltd.» та отримувачем товару - ТОВ «Елпіс-Україна».

За результатами аналізу інформації у вищезазначених документах відповідачем встановлено, що у інвойсі із третіми особами (між відправником (виробником) товару - «Linquan Hengda Food Co., Ltd.» та отримувачем товару - ТОВ «Елпіс-Україна» не указано умови поставки товару, не надано на вимогу митного органу копію митної декларації країни відправлення, виписки з бухгалтерської документації, що стосується раніше імпортованих товарів, висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Отже, Київська митниця зробила висновок, що подані декларантом основні та додаткові документи не містять належних, об`єктивних та достовірних відомостей про числові складові заявленої митної вартості та містять розбіжності, тому підтвердити заявлену митну вартість неможливо відповідно до частини другої статті 58 Митного кодексу України.

Дослідивши та проаналізувавши наявні у справі матеріали суд дійшов висновку про хибність таких висновків митного органу, оскільки декларантом позивача були подані всі необхідні для митного оформлення імпортованого товару документи, що передбачені частиною другою статті 53 Митного кодексу України.

Так, позивач обґрунтовано зазначає, що виписку з бухгалтерської документації не надано на запит митного органу, оскільки не зрозуміло яка саме виписка та з приводу чого вимагається. Стосовно надання висновків про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями та/або інформації біржових організацій про вартість товару або сировини, то такі висновки надаються, зокрема, Київською торгово-промисловою палатою, що, мабуть, і мав на увазі відповідач. Проте, позивач зазначає, що відповідачем вимагалися висновки на всі чотири позиції, зазначені в митній декларації, водночас виготовлення таких висновків потребує додаткового часу, близько 3-5 днів, що у свою чергу призвело б до тривалої затримки авто з товаром на невизначений термін.

Стосовно розбіжностей у наданих документах з`ясовано, що згідно норм чинного міжнародного торгового права, сторони вправі змінювати умови контракту в конкретно прописаних специфікаціях на конкретні поставки товару, де чітко мають прописувати індивідуальні умови, які будуть поширюватися не на увесь контракт, а на конкретну поставку. Така ситуація мала місце у випадку позивача, коли пунктом 4.1 контракту передбачені умови поставки DDU KIEV, однак сторони за взаємною згодою змінити умови поставки на CIF Одеса, в рамках підписаної специфікації.

При цьому, підписуючи основний контракт, сторони не можуть передбачити наперед звідки буде забиратися товар, оскільки кожного разу замовляються прямі контейнери з Китаю, які поставляються на умовах CIF Одеса. Також сторони не знають наперед які товари будуть придбаватися та поставлятися з Європи через Ригу, чи через Китай, тому умови поставки передбачаються в конкретно підписаній специфікації перед самою поставкою товару.

Позивач зазначає, що з грудня 2017 року здійснив 44 митних оформлень товару в режимі Імпорт на підставі зазначеного Контракту та склали 44 специфікації до нього, таких питань жодного разу не виникало.

Окрім того, позивач вказує на те, що відповідачем не вірно викладено пункт 3.1 Контракту, зокрема, цитата про це в оскаржуваному рішення взята не з тексту чинного Контракту. Чинна редакція є такою (далі - мовою оригіналу): оплата за товар осуществляется Покупателем в долларах США или Євро путем перечисления денежных средств за каждую поставленную партию товара, указанную в приложении к Договору, на расчетный счет Продавца в течение 180 календарных дней со дня таможенного оформления товара на территории Украины.

Отже, аргументи відповідача щодо відсутності умов оплати в документах та інвойсі є необгрнутованими та не вірними.

Окрім того, позивачем додатково на підтвердження вартості товару подано прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; рахунки-фактури із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість якиз визначаються.

Суд при цьому ж зазначає, що вимога відповідача про надання рахунків про здійснення платежу третім особам на користь продавця не відповідає вимогам законодавства, оскільки такі відомості відносяться до комерційної таємниці Продавця та третіх осіб, зокрема, щодо вартості придбаних товарів. Хибність такої ситуації полягає у тому, що придбавши товар у Продавця позивач мав би вимагати від нього підтверджуючі документи стосовно того, по якій саме ціні він придбав цей товар у третіх осіб.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що при декларуванні товару позивач визначив його вартість, виходячи саме з ціни угоди, що підлягала сплаті згідно умов контракту, додатків до контракту специфікацій, інвойсів постачальника та інших товаросупровідних документів. Для підтвердження заявленої митної вартості товару позивачем на початку митного оформлення було надано документи за переліком, передбаченим пунктами 2,3 статті 53 Митного кодексу України, а саме: контракт №779 з усіма додатками і доповненнями до нього, інвойси, додатки №22-10/18 від 22 жовтня 2018 року до контракту, прайс-листи виробника, банківські виписки, платіжні документи, додаткові пояснення тощо.

Натомість, митницею не доведено наявність обґрунтованих сумнівів щодо достовірності поданих декларантом відомостей щодо ціни товару (жодних суперечностей чи розбіжностей, та неповноти даних).

Таким чином, з урахуванням зазначеного, на думку суду, подані декларантом позивача документи, в даному випадку, слід вважати належними та достатніми для підтвердження та визначення митної вартості товару, а Київська митниця не спростувала числові значення складових митної вартості товарів своїми сумнівами. Дані обставини свідчать про визначення митним органом митної вартості оцінюваної партії товару та її коригування за резервним методом з порушенням вимог митного законодавства України, що є підставою для визнання протиправним та скасування рішення Київської митниці ДФС України про коригування митної вартості товару від 18 січня 2019 року UA125220/2019/0100021/1.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши позовні вимоги на предмет дотримання відповідачем положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, відповідач діяв не на підставі та не у межах наданих повноважень, необґрунтовано, без урахування усіх наявних обставин та представлених документів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Позивачем також заявлені позовні вимоги щодо відшкодування понесених судових витрат на правничу (адвокатську) допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

У цьому зв`язку суд зазначає, що приписами частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Суд також зазначає, що на підтвердження витрат на правову допомогу повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

Аналіз доданих до заяви документів свідчить, що представником позивача з метою підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, надано такі документи:

- договір про надання правничої (адвокатської) допомоги № 18-01/19 від 18 лютого 2019 року, укладений між ТОВ "Елпіс-Україна" та адвокатом Демченко Маргаритою Сергіївною (а.с.46);

- ордер серії КВ №292463 від 25 січня 2019 року;

- звіт про виконану роботу від 25 березня 2019 року (а.с.79-80);

- акт виконаних робіт №019 від 31 січня 2019 року (а.с.82);

- рахунок-фактуру №019 від 30 січня 2019 року на суму 8 000,00 грн.

- копію платіжного доручення №17438 від 31 січня 2019 року, з якої вбачається, що ТОВ «Елпіс-України» здійснено оплату за надання правничої допомоги згідно рахунку №019 від 30 січня 2019 року у розмірі 8 000,00 грн.;

- документи на підтвердження повноважень адвоката Демченко М.С. представляти інтереси ТОВ «Елпіс-України», а саме: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №6024 від 18 січня 2018 року, копію довідки про взяття на облік платника податків, відомості щодо якого не підлягають включенню до Єдиного державного реєстру від 01 лютого 2018 року.

З наданих документів вбачається, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн., при цьому, додані документи на переконання суду є достатніми доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та співмірності їх вартості, що була сплачена позивачем у зв`язку із зверненням до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом у справі № 640/1534/19.

Відповідно до частин 6,7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки від відповідача у справі - Київської митниці ДФС України клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не надходило, доказів на спростування позиції заявника не надано, суд вважає співмірними витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем у зв`язку із зверненням до суду з адміністративним позовом у справі № 640/1534/19 із складністю вирішення відповідного питання, наданих послуг, часом, витраченим на надання цих послуг, їх обсягом, а також значенням для сторони вирішення питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом даної справи.

Відповідно до частини першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якими судові витрати підлягають поверненню позивачу, який не є суб`єктом владних повноважень при задоволенні позову.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Елпіс-Україна» до Київської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 18 січня 2019 року №UA125220/2019/0100021/1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Київської митниці ДФС України про коригування митної вартості товарів від 18 січня 2019 року №UA125220/2019/0100021/1.

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Елпіс-Україна» за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці ДФС України судові витрати, понесені у зв`язку з правничою (адвокатською) допомогою у розмірі 8 000,00 грн.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Елпіс-Україна» за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці ДФС України сплачений судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Елпіс-Україна», адреса: 03191, м. Київ, вул.. В. Касіяна, 2/1, , тел. .

Відповідач: Київська митниця Державної фіскальної служби України, адреса: 08307, Київська область, м. Бориспіль, міжнародний аеропорт «Бориспіль», , тел. .

Суддя В.І. Келеберда