Справа № 620/2807/19
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2807/19 Суддя першої інстанції: Заяць О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Ганечко О.М. та Епель О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про сплату боргу (недоїмки) від 14 травня 2019 року № Ф-11646-17.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року вказаний адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Скаржник вказує на те, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки та І квартал 2019 року, у зв`язку з чим йому направлено вимогу про сплату боргу (недоїмки).

Ухвалою суду від 11 січня 2020 року справу було призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Разом з тим ухвалою суду від 10 березня 2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні у зв`язку з необхідністю збирання додаткових доказів. Позивачу запропоновано надати додаткові докази, а саме - витяг з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5.

На виконання ухвали суду від 10 березня 2020 року ОСОБА_1 надав до суду такий витяг.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, призначеного на 25 червня 2020 року, проте у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернігівській області задовольнити, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року - скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 у період з 03 квітня 2006 року по 28 серпня 2019 року був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Протягом вказаного періоду позивач перебував на обліку в Головному управлінні ДФС у Чернігівській області як платник єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Відповідач виставив ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14 травня 2019 року № Ф-11646-17, згідно з якою у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 21030 грн 90 коп.

Не погоджуючись із вимогою контролюючого органу, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання її протиправною та скасування.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що контролюючий орган порушив строк обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску та виставлення вимоги про сплату боргу (недоїмки). Також суд прийшов до висновку, що бездіяльність з боку Головного управління ДФС у Чернігівській області щодо невинесення протягом тривалого часу після внесення змін в законодавство вимоги про сплату боргу (недоїмки) поклала на особу надмірний тягар зі сплати єдиного внеску.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 травня 2019 року № Ф-11646-17 у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 21030 грн 90 коп. Згідно з відзивом на позовну заяву така заборгованість утворилася за 2017 рік в сумі 8448 грн 00 коп. (704 грн 00 коп. х 12 міс.), за 2018 рік в сумі 9828 грн 72 коп. (819 грн 06 коп. х 12 міс.) та за 1 квартал 2019 року в сумі 2754 грн 18 коп. (918 грн 06 коп. х 3 міс.).

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Платники єдиного внеску визначені у ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно з п. 4 ст. 4 вказаного Закону платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Зазначена норма права вказує на те, що ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець є платником єдиного внеску.

Єдиний внесок, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Аналізуючи вказану норму права, суд першої інстанції прийшов до висновку, що обов`язковою умовою для нарахування фізичній особі-підприємцю єдиного внеску є фактичне провадження нею підприємницької діяльності.

Разом з тим, п. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який відносить фізичних осіб-підприємців до платників єдиного внеску, не ставить наявність у особи такого статусу у залежність від фактичного здійснення нею підприємницької діяльності.

Натомість предметом правового регулювання ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є визначення бази нарахування єдиного внеску.

Зазначена норма передбачає, що базою для нарахування єдиного внеску є сума доходу (прибутку), отриманого від діяльності фізичної особи-підприємця, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. Якщо ж платником не отримано дохід (прибуток), не залежно від причин, він зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску. Одночасно сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, зазначена норма права вказує на те, що ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати єдиний внесок незалежно від отримання прибутку в 2017-2019 роках безвідносно до причин, з яких у нього був відсутній прибуток, у тому числі у разі не здійснення підприємницької діяльності.

При вирішенні справи колегія суддів, керуючись ч. 5 ст. 242 КАС України, також враховує правову позицію Верховного Суду, що викладена в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19.

Верховний Суд зазначив, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

На виконання ухвали суду від 10 березня 2020 року позивач надав витяг з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5, з якого вбачається, що протягом 2017-2018 років ОСОБА_1 не був найманим працівником та за нього не сплачувалися страхові внески; у січні 2019 року за ОСОБА_1 був сплачений страховий внесок у розмірі 413 грн 00 коп., проте у розмірі, меншому за мінімальний страховий внесок.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що починаючи з 01 січня 2017 року ОСОБА_1 , незалежно від здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутку, зобов`язаний був сплачувати єдиний внесок, сума якого не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.

Положеннями абз. 1 ч. 4 ст. 25 вказаного Закону передбачено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедуру стягнення заборгованості зі сплати внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування визначає Інструкція про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, що затверджена постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1 (далі - Інструкція).

Відповідно до абз.абз. 1-4 п. 8.2 Інструкції органи Пенсійного фонду надсилають страхувальникам вимогу про сплату недоїмки в таких випадках:

а) якщо дані документальних перевірок результатів діяльності страхувальника свідчать про донарахування сум страхових внесків;

б) якщо страхувальник має на кінець звітного базового періоду недоїмку зі сплати страхових внесків;

в) якщо страхувальник має на кінець звітного періоду борги зі сплати фінансових санкцій (штрафів) та пені.

Згідно з абз. 6 п. 8.2 Інструкції у випадках, визначених підпунктами «б» та/або «в» цього пункту, вимога надсилається протягом п`яти робочих днів, наступних за календарним місяцем, у якому виникла або зросла недоїмка зі сплати страхових внесків (заборгованість зі сплати фінансових санкцій (штрафів) та пені). Вимога формується на підставі даних особових рахунків платників.

Зазначені норми Інструкції дійсно передбачають надсилання вимоги протягом п`яти робочих днів, наступних за календарним місяцем, у якому виникла або зросла недоїмка зі сплати страхових внесків. Разом з тим вони не встановлюють обмежень щодо можливості надсилання вимоги після закінчення цього строку або направлення однієї вимогами за підсумками кількох звітних періодів.

Відповідно до ч. 16 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Враховуючи, що на правовідносини, пов`язані зі стягненням сум недоїмки, строк давності не застосовуються, колегія суддів приходить до висновку про те, що п. 8.2 Інструкції не обмежує контролюючий орган у праві надсилати платнику відповідні вимоги до повного погашення недоїмки.

Доводи суду першої інстанції про те, що бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного направлення вимоги про сплату боргу (недоїмки) поклала на позивача надмірний тягар колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на невірному розумінні правової природи єдиного внеску та мети запровадження норми, яка покладає на фізичну особу-підприємця сплачувати такий платіж незалежно від здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутку.

За висновком Верхового Суду, що викладений у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, направлення ОСОБА_1 вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 травня 2019 року № Ф-11646-17 не є санкцією чи іншим способом притягнення його до відповідальності. У разі сплати сум єдиного внеску, автоматично нарахованого Головним управлінням ДФС у Чернігівській області, позивач матиме право на включення відповідного періоду до страхового стажу.

За таких обставин, враховуючи протягом 2017-2018 років та першого кварталу 2019 року позивач не був найманим працівником і за нього не сплачувалися страхові внески у розмірі не менше мінімального страхового внеску, колегія суддів вважає, що відповідач правомірно здійснив нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску та направив вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14 травня 2019 року № Ф-11646-17.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 27 листопада 2019 року та є підставою для його скасування.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, проте неправильно застосував норми матеріального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернігівській області задовольнити, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року - скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області - задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді О.М. Ганечко

О.В. Епель