Справа № 640/24257/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року м. Київ № 640/24257/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) із позовом до Житомирського окружного адміністративного суду (далі по тексту - відповідач, ЖОАС), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України (далі по тексту - третя особа, ДСА України), про визнання протиправною бездіяльності Житомирського окружного адміністративного суду щодо ненарахування та невиплати судді Житомирського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, встановленому первинною редакцією статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру посадового окладу судді у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 8 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на рівні 3200 грн за період з 1 січня 2017 року до 31 грудня 2017 року та статтею 8 Закону України від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на рівні 3723 грн за період з 1 січня 2018 року до 4 грудня 2018 року; зобов`язання Житомирського окружного адміністративного суду нарахувати та виплатити судді Житомирського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівську винагороду у розмірі, встановленому первинною редакцією статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру посадового окладу судді у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 8 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на рівні 3200 грн за період з 1 січня 2017 року до 31 грудня 2017 року та статтею 8 Закону України від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на рівні 3723 грн за період з 1 січня 2018 року до 4 грудня 2018 року, за вирахуванням вже виплачених коштів за період з 1 січня 2017 року до 4 грудня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з урахуванням рішення Конституційного суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, йому, у порушення частини 3 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у первинній редакції від 07.07.2010), виплачувалася суддівська винагорода у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, а не 15 мінімальних заробітних плат. Також позивач зазначив, що розмір мінімальної заробітної плати обраховувався відповідачем у порушення частин 1, 3 статті 10 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», статті 8 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та статті 8 Закону України від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік», що призвело до виплати суддівської винагороди не у повному розмірі.

Ухвалою суду від 14.12.2019 відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державну судову адміністрацію України.

У відзиві на адміністративний позов та у поясненнях на позов відповідач і третя особа посилаються на те, що суддівська винагорода за період з 1 січня 2017 року до 4 грудня 2018 року виплачувалась виходячи із розрахункової величини, встановленої пунктом 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 6 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», а перерахунок заробітної плати не може бути здійснений через те, що суд проводить виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці для відповідного місцевого суду та не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України здійснювати перерахунок розміру суддівської винагороди.

Окрім того, у поясненнях на адміністративний позов третя особа також посилається на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017 №825/905/17, постанови Верховного Суду від 07.02.2018 №825/933/17, від 26.09.2018 №820/1853/17, ухвалу Верховного Суду від 23.01.2019 №820/2462/17.

Обставини, встановлені судом:

Указом Президента України №193/2012 від 12 березня 2012 року «Про призначення суддів» ОСОБА_1. призначено на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Севастополя строком на п`ять років.

Указом Президента України №301/2013 від 23 травня 2013 року «Про переведення суддів» суддю Окружного адміністративного суду міста Севастополя ОСОБА_1 . переведено на роботу на посаді судді Житомирського окружного адміністративного суду.

Указом Президента України №704/2019 від 18 вересня 2019 року «Про призначення суддів» ОСОБА_1 . призначено на посаду судді Житомирського окружного адміністративного суду.

На час звернення до суду та на час розгляду даної справи позивач працює на посаді судді Житомирського окружного адміністративного суду.

Протягом 2017 - 2018 років суддівська винагорода виплачувалась позивачу виходячи із розрахункової величини, встановленої пунктом 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 6 грудня 2016 року №1774- VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

У період з 1 січня 2017 року до 4 грудня 2018 року позивачем ще не було пройдено кваліфікаційне оцінювання за Законом України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».

31 липня 2019 року позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із заявою про перерахунок та виплату суддівської винагороди за період з 1 січня 2017 року до 4 грудня 2018 року із розрахунку суддівської винагороди у розмірі, встановленому частиною 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» 2010 року та із розрахунку розміру мінімальної заробітної плати, встановленої статтею 8 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» і статтею 8 Закону України від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік».

У відповіді від 31 липня 2019 року Житомирський окружний адміністративний суд зазначив, що суддівська винагорода за період з 1 січня 2017 року до 4 грудня 2018 року виплачувалась позивачу виходячи із розрахункової величини, встановленої пунктом 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 6 грудня 2016 року №1774- VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та йому не може бути здійснений перерахунок заробітної плати через те, що суд може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці для відповідного місцевого суду і не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України здійснювати перерахунок розміру суддівської винагороди.

З таких же підстав відповідач заперечує проти позову.

Не погодившись з такою бездіяльністю відповідача позивач оскаржив її до суду.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлені Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» та Законом України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», положення яких узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Так, відповідно до положень Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» від 1998 року рівень винагороди за виконання суддями професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку і, таким чином, вплинути на їхню незалежність та неупередженість. Також у Рекомендаціях Комітету міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року № (94)12 та від 17 листопада 2010 року №(2010)12 передбачено, що кожна держава має забезпечити узгодженість між статусом, винагородою суддів і гідністю їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Тому суддівську винагороду необхідно розглядати і як «запобіжник» вчинення корупційних правопорушень суддями.

Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя від 1983 року встановлює, що строк перебування суддів на посаді, їхня незалежність, соціальні гарантії, адекватна оплата і умови праці гарантуються законом і не можуть скорочуватися.

Відповідно до Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, термін повноважень суддів, їх незалежність, безпеку, відповідну винагороду, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

У пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Відповідно до частини 1 статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Згідно з положеннями частини 1 та пункту 8 частини 5 статті 48 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Незалежність судді забезпечується, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Частиною 6 статті 48 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» було передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Наведені положення знайшли відображення і у частині 7 статті 48 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» де закріплено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Як в частині 1 статті 135 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», так і в частині 1 статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Серед таких гарантій виділено: особливий порядок його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; недоторканність та імунітет судді; незмінюваність судді; порядок здійснення правосуддя, таємниця ухвалення судового рішення; заборона втручання у здійснення правосуддя; відповідальність за неповагу до суду чи судді; функціонування органів суддівського врядування та самоврядування; забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; право судді на відставку, а також окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, зокрема надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, а також від 4 грудня 2018 року №11-р/2018.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п`ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 2010 року та положень пункту 5 розділу III Прикінцеві положення «Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) відзначив, що гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах «Про судоустрій і статус суддів» 2010 року, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів, визначених Конституцією України.

Отже, з наведених положень міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів, українського законодавства та рішень Конституційного Суду України вбачається, що елементом незалежності судді, яка гарантується Конституцією і законами України, є його матеріальне забезпечення, як гарантія недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Розмір суддівської винагороди, у відповідності до статті 130 Конституції України, встановлюється законом про судоустрій.

Спеціальним законом, що регулює виплату суддівської винагороди у відповідності до статті 130 Конституції України є Закон України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» та Закон України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності 30 вересня 2016 року.

З прийняттям Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», було визначено особливості нарахування та виплати суддівської винагороди до проходження суддями кваліфікаційного оцінювання, яке мало відбутися після набрання чинності цим Законом.

Абзацом першим пункту 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Пунктом 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».

Щодо визначення розміру суддівської винагороди за період з 1 січня 2017 року до 4 грудня 2018 року суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 3 статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», у редакції, що була чинною станом на 4 грудня 2018 року, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Саме у такому розмірі суддівська винагорода виплачувалася суддям до 1 січня 2017 року, тобто до обмеження розміру суддівської винагороди Законом України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», та повинна була виплачуватися до проходження кваліфікаційного оцінювання, що мало розпочатися після набрання чинності Законом України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».

До статті 133 «Суддівська винагорода» (у первинній редакції стаття 129 «Суддівська винагорода») Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» неодноразово вносилися зміни.

Відповідно до частини 3 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», у первинній редакції від 07.07.2010, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до частини 3 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України від 19.12.2013 №716-VII «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності з 01.01.2014) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Отже, Законом України від 19.12.2013 №716-VII «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності з 01.01.2014, було виключено положення щодо виплати суддям місцевого суду посадового окладу з 1 січня 2014 року у розмірі 12 мінімальних заробітних плат.

Верховною Радою України 12.02.2015 прийнято Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII, яким Закон України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» викладено у новій редакції.

Так, частиною 3 статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України від 12.02.2015 №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності з 28.03.2015) передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Конституційним Судом України 04.12.2018 прийнято рішення №11-р/2018 (справа за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»). Названим рішенням визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд».

У наведеному рішенні зазначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Конституційний Суд України в абзаці 34 пункту 3.3. рішення №11-р/2018 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» зазначив, що зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України відповідає приписам Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше - на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність.

Тому суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу, яка згідно з частиною 2 статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12.02.2015 №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» складається з посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що у свою чергу є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

З 4 грудня 2018 року, після прийняття рішення Конституційним Судом України №11-р/2018, суддівська винагорода виплачувалася суддям які не пройшли кваліфікаційне оцінювання у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, оскільки її зменшення до розміру 10 мінімальних заробітних плат було визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Отже, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, розмір посадового окладу судді місцевого суду, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання має визначатись відповідно до положень Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у первинній редакції та становити 15 мінімальних заробітних плат, а не 10 мінімальних заробітних плат.

У своїх поясненнях в абзаці шостому на сторінці 4 третя особа також зазначила, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя місцевого суду повинен отримувати суддівську винагороду в розмірі 15 прожиткових мінімумів, таким чином не погодившись лише із розрахунковою величиною, замість мінімальних зарплат зазначивши прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Щодо визначення мінімальної заробітної плати та мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, суд зазначає наступне.

Пунктом 8 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України передбачено, що законом про Державний бюджет України визначається розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об`єднань профспілок і спільного представницького органу об`єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Тобто, єдиним законом, який може встановлювати розмір мінімальної заробітної плати в Україні є закон про Державний бюджет України.

Закон України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановив на 2017 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200 гривень (стаття 8 Закону).

Закон України від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановив на 2018 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3723 гривні (стаття 8 Закону).

Незважаючи на встановлені наведеними законами про Державний бюджет України розміри мінімальної заробітної плати, суддівська винагорода, починаючи з 1 січня 2017 року і до 4 грудня 2018 року, нараховувалася і виплачувалася позивачу не у повному обсязі, оскільки при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди до розрахунку брався неналежний розмір мінімальної заробітної плати, що був встановлений пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» для осіб щодо яких заробітна плата розраховувалася виходячи з мінімальної заробітної плати як розрахункової величини.

Так, відповідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», у редакції до 22 липня 2018 року, встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

До пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» були внесені зміни Законом України від 15 травня 2018 року №2415-VIII «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав», які набрали чинності 22 липня 2018 року, а сам пункт був викладений в наступній редакції: установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Прожитковий мінімум з 1 січня 2018 року для працездатних осіб становив 1762 гривні (стаття 7 Закону України від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік»).

Тобто, Закон України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановив розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, у тому числі для обчислення суддівської винагороди, у розмірі 1600 гривень починаючи з 1 січня 2017 року, та у розмірі 1762 гривні з 1 січня 2018 року, фактично зменшивши таким чином розмір суддівської винагороди удвічі.

Однак, такі зміни не відповідали частині 3 статті 10 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», згідно з якою зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Так, зміни до законів про Державний бюджет України на 2017 і 2018 роки, у зв`язку із прийняттям Закону України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», щодо застосування мінімальної заробітної плати у розмірі 1600 грн та 1762 грн як розрахункових величин при визначенні посадових окладів певним категоріям працівників не вносилися, тому суд вважає, що і розмір мінімальної заробітної плати, встановлений Законом України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», не повинен був застосовуватися при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди як розрахункова величина, оскільки це суперечило положенням частин 1, 3 статті 10 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», а також суперечило фундаментальним принципам забезпечення незалежності суддів, що встановлені статтею 126 Конституції України та статтею 48 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».

Як в частині 1 статті 135 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», так і в частині 1 статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, а до частини 3 статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» не вносилися будь-які зміни щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди та щодо застосування її в розмірі прожиткового мінімуму чи в іншому розмірі ніж встановлено законом про Державний бюджет України.

Закон України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» суперечить та не відповідає положенням частини 6 статті 48 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», частини 7 статті 48 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», оскільки підміняє собою розмір мінімальної заробітної плати, що був встановлений законами про Державний бюджет України та мав використовуватися при розрахунку посадового окладу за частиною 3 статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» і тим самим звужує зміст і обсяг визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Суд, у питанні конкуренції норм Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» та норм пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», вважає за необхідне зазначити наступне.

З аналізу положень Закону України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» слідує, що вказаний нормативно-правовий акт передбачав внесення змін до великої кількості законодавчих актів України (зокрема, Кодексу законів про працю України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законів України «Про пенсійне забезпечення», «Про державну службу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про прокуратуру», «Про судову експертизу», «Про оплату праці» тощо), а отже, не може вважатися спеціальним законом з питань судоустрою та статусу суддів, а є загальним законодавчим актом.

Положення Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», що передбачають механізм визначення посадового окладу судді в залежності від розміру мінімальної зарплати, необхідно розглядати як спеціальний нормативно-правовий акт.

Отже, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону, тобто Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», а положення Закону України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» вважати загальними нормами.

Також про пріоритетність спеціальних норм права над загальними зазначено і в судовій практиці Європейського суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Фадєєва проти Росії» від 9 червня 2005 року, зазначено, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку необхідності втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції.

Наведена правова позиція відповідає принципу правової визначеності, що спрямований на реалізацію принципу верховенства права, проголошеного у статті 8 Конституції України та статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, та надає право державі встановлювати на національному рівні спеціальні механізми правового регулювання певного кола суспільних відносин (відмінні від загальних), і зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані у таких випадках.

Щодо питання матеріального забезпечення суддів, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді (частина 7 статті 48 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

Таким чином, виходячи з викладеного, суд вважає що починаючи з 1 січня 2017 року мінімальна заробітна плата як розрахункова величина у розмірі 1600 грн та з 1 січня 2018 року у розмірі 1762 грн, що визначена Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який не є спеціальним законом у питаннях правового статусу суддів та судоустрою, суттєво знизила рівень гарантій незалежності суддів, оскільки посадовий оклад обчислювався не з огляду на правомірні очікування суддів з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом Про Державний бюджет України, а з розрахункової величини, що була удвічі нижчою.

Такий висновок відповідає правовій позиції Конституційного Суду України у рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, за яким положення частин 3 і 10 статті 133 Закону № 2453 було визнано неконституційними.

У зв`язку з чим дії відповідача при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачу з використанням мінімальної заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», є неправомірними.

Щодо посилань відповідача та третьої особи на відсутність відповідних бюджетних видатків та кошторису суд зазначає наступне.

Верховний Суд України неодноразово у своїх рішеннях вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі №21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі №21-44а10).

Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі "Кечко проти України" (Заява №63134/00) зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (пункт 26 Рішення).

Тобто, реалізація особою права, пов`язаного з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тому такі доводи відповідача та третьої особи відхиляються судом.

Щодо посилання третьої особи на необхідність застосування закону, який було прийнято у часі пізніше, то як вже було зазначено судом, Закон України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який встановив розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, у тому числі для обчислення суддівської винагороди, у розмірі 1600 гривень починаючи з 1 січня 2017 року, не є спеціальним законом у питаннях правового статусу суддів та судоустрою. Окрім того, Закон України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та Закон України від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік», якими визначався розмір мінімальної заробітної плати, були прийняті пізніше Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Щодо посилань третьої особи на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017 №825/905/17, то вона прийнята за інших обставин справи та за інший період, до того ж слід зазначити, що в силу положень статті 242 КАС України суд може, але не зобов`язаний враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах апеляційних судів, на відміну від висновків Верховного Суду. У цьому зв`язку суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що третя особа не згадує про постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019 №640/22024/18, якою у справі з аналогічних правовідносин та з аналогічних обставин залишено без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову.

Посилання третьої особи на постанови Верховного Суду від 07.02.2018 №825/933/17 та від 26.09.2018 №820/1853/17 суд відхиляє, оскільки вони були ухвалені до прийняття рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 №11-р/2018, та у них не розглядалося питання щодо відповідності Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» частині 3 статті 10 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці».

Також не приймає суд посилання третьої особи на ухвалу Верховного Суду від 23.01.2019 №820/2462/17, оскільки цією ухвалою вирішувалося питання про допуск до перегляду за виключними обставинами рішення Верховного Суду.

Решта доводів відповідача та третьої особи є безпідставними і необґрунтованими та відхиляються судом.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного та встановлених під час розгляду обставин у сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

З огляду на відсутність судових витрат з боку позивача, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат за статтею 139 КАС України.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до Житомирського окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Визнати протиправною бездіяльність Житомирського окружного адміністративного суду (адреса місцезнаходження: 10014, м. Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, ідентифікаційний код юридичної особи в ) щодо ненарахування та невиплати судді Житомирського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) суддівської винагороди у розмірі, встановленому первинною редакцією статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру посадового окладу судді у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 8 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на рівні 3200 грн за період з 1 січня 2017 року до 31 грудня 2017 року та статтею 8 Закону України від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на рівні 3723 грн за період з 1 січня 2018 року до 4 грудня 2018 року.

3. Зобов`язати Житомирський окружний адміністративний суд (адреса місцезнаходження: 10014, м. Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, ідентифікаційний код юридичної особи в ) нарахувати та виплатити судді Житомирського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) суддівську винагороду у розмірі, встановленому первинною редакцією статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру посадового окладу судді у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 8 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на рівні 3200 грн за період з 1 січня 2017 року до 31 грудня 2017 року та статтею 8 Закону України від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на рівні 3723 грн за період з 1 січня 2018 року до 4 грудня 2018 року, за вирахуванням вже виплачених коштів за період з 1 січня 2017 року до 4 грудня 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда