Справа № 520/5609/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

25.06.2020 р. справа №520/5609/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом

ТОВ "ПОЛІМЕРЛАЙФ"
до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Харківській області
провизнання протиправною та скасування постанови №172546 від 07.04.2020р., -
встановив:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Полімерлайф» (далі за текстом - заявник, суб`єкт господарювання, Товариство, ТОВ), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про скасування постанови Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Харківській області №172546 від 07.04.2020 р.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що штраф протиправно накладений за відсутності події порушення.

Відповідач, Державна служба України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Харківській області (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган, Управління, терорган Служби) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що проведена рейдова перевірка показала відсутність у перевізника документів про функціонування справного та повіреного тахометра або індивідуальної контрольної книжки водія. Стверджував, що і подія, і склав правопорушення наявні. Наполягав, що міра юридичної відповідальності обрана правильно, застосована з дотриманням процедури.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник у розумінні ст.ст.1 і 29 Закону України "Про автомобільний транспорт" є перевізником і цієї обставини не заперечує.

У користуванні заявника з 11.02.2019 р. знаходиться належний гр. ОСОБА_1 транспортний засіб - вантажний автомобіль марки ТАТА із державним реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 . Цієї обставини заявник також не заперечує.

З 14.01.2020р. працівником заявника за посадою водія транспортного засобу є гр. ОСОБА_2 .

Ця обставина підтверджена матеріалами справи (а.с. 10) і заявником не заперечується.

Згідно з товарно-транспортною накладною №Р3 від 12.02.2020р. заявник надавав послуги з перевезення вантажу масою 3,00т. автомобільним транспортом з пункту навантаження - м. Харків, вул. Матросова, б. 9 до пункту розвантаження - Харківська область, Чугуївський район, с.Кам`яна Яруга, б.65, корпус "В".

У тексті позову та у ході розгляду справи заявник проти цієї обставини не заперечував.

12.02.2020 р. Державною службою України з безпеки на транспорті в особі структурного підрозділу Управління Укртрансбезпеки у Харківській області відносно заявника була проведена рейдова перевірка, якою було охоплено питання дотримання вимог діючого законодавства під час надання послуг з перевезення вантажу за ТТН №Р3 від 12.02.2020р.

Результати проведеної перевірки були оформлені актом №212553 від 12.02.2020р. (далі за текстом - Акт).

Заявник дій адміністративного органу з приводу проведення рейдової перевірки не оскаржував, а тому ці обставини не входять до предмету доказування у цій справі.

У тексті названого Акту викладені судження Управління про порушення Товариством вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» - відсутність документів про функціонування справного та повіреного тахографу або індивідуальної контрольної книжки водія.

Суть та зміст виявленого порушення у даному конкретному випадку були викладені терорганом Служби з достатньою чіткістю та повнотою. Окремі недоліки в заповненні формуляра бланка перевірки на ці обставини жодного юридичного не мають.

Водій заявника вчинив відмову від підписання Акту.

Об`єктивних даних штучного створення водію умисних перешкод у спростуванні викладених в Акті суджень працівників Управління, котрі б нездоланно та непереборно заважали спростувати ці судження, учасниками справи до суду не подано.

На 24.03.2020р. Управлінням було призначено розгляд питання про застосування штрафу до власника вантажного автомобілю - ФОП ОСОБА_1 .

19.03.2020р. власник автомобіля подав до Управління письмові пояснення, в яких виклав відомості про непричетність до використання автомобіля 12.02.2020р. і підтвердив ці відомості копіями письмових документів, зокрема, договором оренди від 11.02.2019р.

26.03.2020р. Управлінням було складено письмове повідомлення про виклик заявника для участі у розгляді питання про накладання штрафу за Актом на 07.04.2020р.

Витягом інформації із офіційного сайту Укрпошти підтверджено, що означене повідомлення було доставлено до установи за місцезнаходженням заявника 30.03.2020р., а фізично отримано заявником 14.04.2020р.

07.04.2020р. з посиланням на Акт владним суб`єктом, Управлінням було видано постанову №172546 про накладення штрафу у розмірі 1.700,00грн.

Судом виявлено, що юридичною підставою для видання цього рішення владний суб`єкт обрав приписи абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а фактичною підставою послугувало судження владного суб`єкта про порушення автомобільним перевізником положень ст.48 цього ж закону за рахунок відсутності документів про функціонування справного та повіреного тахографа або індивідуальної контрольної книжки водія.

Не погодившись із правомірністю виданого Управлінням рішенням про нарахування штрафу, заявник ініціював даний спір,

Вирішуючи справу по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно з ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження Управління на здійснення контролю у сфері організації автомобільних перевезень шляхом проведення саме рейдових перевірок прямо та безумовно передбачені приписами ч.16 ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт» та деталізовані нормами Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (затверджений постановою КМУ від 08.11.2006р. №1567; далі за текстом - Порядок №1567).

При цьому, визначені Порядком №1567 предмет, мета, ціль та призначення рейдової перевірки звільняють адміністративний орган від дотримання у спірних правовідносинах приписів Закону України «Про основні засади здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», позаяк предметом регулювання означеного закону є саме господарська діяльність суб`єкта права як така.

Натомість, предметом рейдової перевірки є питання технічного стану та оснащеності транспортного засобу, комплектності документів на здійснення перевезення, дотримання маршруту руху або розкладу руху, додержання правил надання послуг з перевезення в частині наявності перевізних документів і безпеки перевезень тощо.

При цьому, суд зауважує, що предметом рейдової перевірки є діяльність перевізника в особі водія у конкретний момент часу, котрий співпадає є моментом перевірки, вихід за межі цього часового проміжку суперечить самій суті рейдової перевірки.

З огляду на викладене, суд не знаходить дефектів у процедурі здобуття адміністративним органом об`єктивних даних про діяльність заявника у спірних правовідносинах.

Продовжуючи розгляд справи, суд зауважує, що відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Саме указане положення закону є абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому відповідний довід заявника про інше слід визнати юридично неспроможним.

Статтею 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є: для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг; для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Отже, положення наведеної норми закону мають частково бланкетний характер, адже замість викладення у тексті цієї норми вичерпного переліку усіх необхідних документів, законодавець вдався до застосування юридичної конструкції - "інші документи, передбачені законодавством".

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 19.03.2020р. по справі №823/1199/17 до іншого законодавства належить, зокрема і Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (затверджено наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 07.06.2010р. №340, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.09.2010р. за №811/18106; далі за текстом - Положення №340).

Відповідно до п.6.1 Положення №340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Згідно з п.6.3 Положення №340 водій, що керує транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія.

У силу ст.18 Закону України "Про автомобільний транспорт" з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: - організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; - здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; - забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; - здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю. Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

За визначенням п.1.5 Положення №340 тахограф - контрольний пристрій, який встановлюється на транспортний засіб для показу та реєстрації інформації про рух транспортного засобу.

У відповідності до п. «а» ч.1 ст.10 Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року №153 (далі за текстом - Конвенція №153) про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті (ратифікованої Україною у 2008 році) компетентні власті чи органи в кожній країні передбачають ведення індивідуальної контрольної книжки та визначають умови її видачі, її зміст і спосіб її заповнення водіями.

Згідно ч. 3 ст. 10 Конвенції №153 традиційні засоби контролю, зазначені в пунктах 1 та 2 цієї статті, якщо це потрібно для деяких категорій транспорту, заміняються або доповнюються, наскільки це можливо, сучасними засобами, такими, наприклад, як тахографи згідно з правилами установленими компетентними властями чи органами в кожній країні.

За правовим висновком постанови Верховного Суду від 19.03.2020р. по справі №823/1199/17 приписи п. «а» ч. 1 ст. 10 Конвенції №153 є універсальними для будь - якого транспортного засобу, на якому використовується наймана праця водія.

Таким чином, до кола іншого, згаданого у ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт" законодавства, належать і Конвенція, і Положення №340, приписи яких фактично є ідентичними і передбачають серед переліку необхідних документів перевізника - документи про облік робочого часу водія або у вигляді відомостей діючого, справного та повіреного тахографа, або у вигляді відомостей індивідуальної контрольної книжки водія.

Під час проведення рейдової перевірки адміністративним органом не було виявлено існування цих документів у водія заявника.

До суду цих документів заявник також не надав.

Відтак, суд вважає, що у справі відсутні будь-які докази, котрі б давали суду хоча б щонайменшу можливість для кваліфікації виявленого терорганом Служби факту відсутності згаданих вище документів інакше, ніж правопорушення.

Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом подано достатньо доказів відповідності закону оскарженого рішення (діяння) в частині підтвердження події правопорушення, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення.

Натомість, наведені приватною особою-заявником доводи не підтверджені обставинами фактичної дійсності.

Стосовно процедури накладення штрафу суд зазначає, що відповідно до п.25 Порядку №1567 справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Пунктом 26 Порядку № 1567 передбачено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

До справи долучено копію повідомлення від 26.03.2020р., яким Управління сповістило заявника про дату, час та місце розгляду справи про порушення законодавства у сфері автомобільного транспорту - 07.04.2020р. (а.с.55).

27.03.2020р. означене повідомлення було передано Управлінням до установи поштового зв`язку, 30.03.2020р. доставлено до установи поштового зв`язку за місцезнаходженням заявника і лише 14.04.2020р. отримано заявником.

З огляду на викладене, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах в аспекті сповіщення заявника про дату, час та місце вирішення питання про накладення штрафу адміністративний орган діяв обачливо, розсудливо та розумно, тобто дотримався вимог ч.2 ст.2 КАС України, позаяк не встановлював явно та очевидно неадекватних строків.

Доказів того, що обставини запровадження Урядом України карантину у цілях запобігання поширенню захворювання COVID-19 суттєво вплинули на можливість заявника бути обізнаним з датою розгляду питання про накладення штрафу матеріали справи не містять.

А саме лише твердження заявника про протилежне без подання до суду документальних доказів зміни режиму роботи ТОВ слід визнати недостатнім для висновку про те, що має місце факт порушеного права.

Посилання заявника на судовий акт Верховного Суду - постанову від 11.10.2019р. по справі №823/352/16 суд змушений відхилити, оскільки у прийнятій пізніше у часі постанові Верховного Суду від 11.02.2020р. по справі №820/4624/17 міститься інший правовий висновок із того ж самого питання.

Так, у силу суті правового висновку постанови Верховного Суду від 11.02.2020р. по справі №820/4624/17 завчасне у межах достатнього поза розумним сумнівом строку надходження поштового відправлення (до складу я кого входить повідомлення про дату, час та місце розгляду питання стосовно накладення штрафу на перевізника) до установи з поштового зв`язку і не отримання цього повідомлення перевізником не виключає можливості накладення штрафу за відсутності перевізника, адже кожен учасник суспільних відносин повинен дотримуватись базових правил добропорядності, доброчесності та сумлінності тощо, а не ухилятись від отримання поштової кореспонденції задля уникнення юридичної відповідальності.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини події з`ясував з достатньою повнотою, скоєне діяння кваліфікував правильно, норму закону визначив належну, положення цієї норми права витлумачив вірно, унаслідок чого міра застосованої юридичної відповідальності узгоджується із характером, змістом та наслідками вчиненого особою протиправного діяння.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Тому суд відзначає, що у силу змісту правового висновку постанови Верховного Суду від 11.02.2020р. по справі №820/4624/17 положення ст.48 закону України "Про автомобільний транспорт" у кореспонденції з Конвенцією №153 та Положенням №340 вимагають або обладнання транспортного засобу справним та повіреним тахографом, або ведення водієм письмового документа з приводу часу роботи у вигляді індивідуальної контрольної книжки водія.

Заявником цих документів до суду не подано.

Жодних ознак фізичного існування цих документів судом при відправленні правосуддя у справі не виявлено.

Відтак, подію вчинення заявником правопорушення слід визнати доведеною.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.