Справа № 400/1590/20
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2020-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

26 червня 2020 р.справа № 400/1590/20
Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в письмовому провадженні розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідачаЗаводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54030

провизнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 25.03.20 р. ВП № 61639222, визнання протиправною та скасування постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 25.03.20 р. ВП № 61639222

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивачка або ОСОБА_1 ) звернулась з позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (надалі - відповідач або ДВС), в якому просить суд:

1) визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 25 березня 2020 р. ВП № 61639222;

2) визнати протиправною та скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 25 березня 2020 р. ВП № 6163922.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказала на таке: на виконанні у ДВС знаходилась постанова Миколаївського апеляційного суду про вжиття заходів забезпечення позову, якою їй заборонялось укладати договори та вчиняти інші правочини щодо земельної ділянки, а також проводити на ній будівельні роботи. Позивачка зазначає, що виконання такого судового рішення потребує від неї виключно негативної поведінки, тобто утримання від дій і відповідач не вживав жодних заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду, що, на її думку, виключає стягнення виконавчого збору. Крім того, поза увагою відповідача залишилось те, що відповідно до ст. 157 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), рішення суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню, а згідно з ст. 27 ч. 5 п. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір не стягується за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню, а тому відповідач не мав права стягувати виконавчий збір в силу законодавчої заборони.

Відповідач позов не визнав, у відзиві просив відмовити в його задоволенні. Як зазначає відповідач, ст. 40 ч. 2 абз. 2 Закону України «Про виконавче провадження» містить імперативний припис щодо прийняття ним постанови про стягнення з боржника виконавчого збору. Крім того, постанова Миколаївського апеляційного суду не має застереження про її негайне виконання, а тому ст. 27 ч. 5 п. 1 Закону України «Про виконавче провадження», на яку посилається позивачка, не може бути застосована до спірних правовідносин (а. с. 59-61).

Позовна заява залишалась без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам Кодексу адміністративного судочинства України в частині сплати судового збору (надалі - КАС України) (а. с. 21-23).

Сторони клопотали про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 56, 81).

Відповідно до ст. 194 ч. 3 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

На підставі наведеної статті, суд розглядає справу в письмовому провадженні.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

24 лютого 2020 р. постановою Миколаївського апеляційного суду в цивільній справі № 487/5726/19 вжиті заходи забезпечення позову та серед іншого ОСОБА_1 заборонено укладати договори та інші правочини щодо земельної ділянки площею 424 м2 з кадастровим номером :12:001:0028, яка розташована по АДРЕСА_2 , а також проводити на цій земельній ділянці будь-які будівельні роботи (а. с. 13, 63-65) (рішення суду доступне за посланням в Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/Review/87789643).

25 березня 2020 р. ДВС відкрила виконавче провадження ВП № 61639222 з виконання вищенаведеної постанови суду (а. с. 67).

Одночасно з відкриттям виконавчого провадження, 25 березня 2020 р. ДВС прийняла і спірні постанови про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а. с. 68-70).

6 квітня 2020 р. державним виконавцем складено акт, згідно якого ОСОБА_1 доведено до відома зміст постанови Миколаївського апеляційного суду (а. с. 72).

17 квітня 2020 р. відповідачем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 61639222 на підставі ст. 39 ч. 1 п. 9 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом) (а. с. 74).

17 квітня 2020 р. відповідач прийняв постанову про стягнення виконавчого збору (а. с. 76), а 22 травня 2020 р. відкрив інше виконавче провадження ВП № 62156643 з примусового стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору згідно з постановою від 17 квітня 2020 р. (а. с. 78).

Як передбачено ст. 3 ч. 1 п. 2 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Згідно з ст. 27 ч. 1, 3, 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Випадки, коли виконавчий збір не стягується, передбачені ч. 5 цієї ж статті, п. 1 якої встановлено, що виконавчий збір не стягується за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

Відповідно до ст. 157 ч. 1 ЦПК України, ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, в силу наведених приписів ЦПК України, постанова Миколаївського апеляційного суду підлягає негайному виконанню, що виключає можливість стягнення виконавчого збору при її примусовому виконанні ДВС.

Посилання відповідача на те, що постанова Миколаївського апеляційного суду не містить вказівки на те, що вона виконується негайно, судом до уваги не беруться, так як негайність її виконання встановлена законом, а не рішенням суду.

Таким чином, відповідач безпідставно прийняв постанову про стягнення виконавчого збору від 25 березня 2020 р. ВП № 61639222.

Що стосується іншої постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 25 березня 2020 р. ВП № 6163922, то така постанова винесена ДВС цілком обґрунтовано.

Згідно з ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 р. № 2830/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 р. за № 1300/29430, затверджені Види та розмірі витрат виконавчого провадження. Згідно розділу І цього наказу, видами витрат виконавчого провадження є виготовлення документів виконавчого провадження; пересилання документів виконавчого провадження; послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій; послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці; банківські послуги при операціях з іноземною валютою; сплата судового збору; плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження; інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій.

Таким чином, витрати виконавчого провадження за своєю правовою природою стягуються з боржника в незалежності від долі виконавчого провадження та по суті є відшкодуванням вартості витратних матеріалів та понесених витрат.

Постановою про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 25 березня 2020 р. ВП № 6163922 позивачці визначено такі витрати в сумі 300,0 грн., які складаються з витрат на виготовлення документів виконавчого провадження, відправлення кореспонденції, витрат на ведення автоматизованої системи виконавчого провадження та іншого.

Слід звернути увагу на те, що Закон України «Про виконавче провадження» передбачає можливість винесення постанови про стягнення виконавчого збору двічі:

1) перший раз така постанова обов`язково виноситься при відкритті виконавчого провадження, відповідно до ст. 27 ч. 4 Закону України «Про виконавче провадження»;

2) вдруге постанова про стягнення виконавчого збору може бути прийнята у випадку, коли виконавче провадження закінчується у зв`язку з його повним виконанням, але виконавчий збір на підставі постанови прийнятої при відкритті виконавчого провадження, не було стягнуто з боржника до його закінчення. В такому випадку, після закінчення виконавчого провадження, приймається нова постанова про стягнення виконавчого збору, яка виконується за загальними правилами Закону України «Про виконавче провадження» (ст. 40 ч. 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Позивачка оскаржує постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 25 березня 2020 р. ВП № 6163922.

Разом з тим, обидві ці постанови знаходяться в матеріалах закінченого виконавчого провадження ВП № 61639222, що унеможливлює вжиття відповідачем заходів для їх примусового виконання, а тому ці постанови прав позивачки не порушують.

Натомість, після закінчення виконавчого провадження ВП № 61639222, в порядку ст. 40 ч. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідач прийняв нову постанову про стягнення виконавчого збору від 17 квітня 2020 р., за якою відкрито інше виконавче провадження ВП № 62156643 і саме ця постанова про стягнення виконавчого збору підлягає примусовому виконанню в межах вказаного виконавчого провадження, але позивачка постанову про стягнення виконавчого збору від 17 квітня 2020 р. в даній адміністративній справі не оскаржує - нею оскаржуються виключно постанови, які знаходиться в матеріалах закінченого виконавчого провадження.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати покладаються на позивачку.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246, 287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54030, ) відмовити.

2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням вимог розділу VI п. 3 "Прикінцеві положення" КАС України.

Суддя А. О. Мороз