Справа № 640/24798/19
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року м. Київ № 640/24798/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради

(КМДА)

про визнання протиправним дії щодо порушення строку надання відповіді

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (далі по тексту - відповідач) в якому просить суд:

- визнати дії Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) () щодо порушення строку надання відповіді на інформаційний запит № 1 від 19 липня 2019 року - протиправними;

- вирішити питання щодо розподілу судових витрат, шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає/зареєстрований: АДРЕСА_1 ) витрати на правову (правничу) допомогу, які складають 5600,00 грн.

Позивач зазначає, що звернувся із інформаційним запитом до Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради 19 липня 2019 року о 16-30 год шляхом подання через електронну пошту. Відповідь на вказаний запит надано листом від 25 липня 2019 року за № 05715-13882, тобто з порушенням строку надання відповіді.

Відтак, позивач вважає, що Департаментом земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради порушено приписи Закону України «Про доступ до публічної інформації» в частині дотримання строків розгляду запитів на інформацію.

Відповідач у відзиві просив суд відмовити у задоволенні позову, позицію мотивував тим, що дійсно запит надійшов 19 липня 2019 року о 16-30 год, листом від 25 липня 2019 року за № 05715-13882 (направлений засобами поштового зв`язку 27 липня 2019 року) позивачу надано відповідь. Крім цього, лист від 25 липня 2019 року за № 05715-13882 також направлений 25 липня 2019 року на електронну адресу позивача, яку сам позивач зазначив у запиті.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року зобов`язано Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надати суду протягом 5-ти днів з дня отримання даної ухвали належним чином засвідченні копії доказів надсилання відповіді на запит поштовим зв`язком.

04 червня 2020 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) надійшли пояснення Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради у відповідь на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року.

04 травня 2020 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) відповідачем подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. В обґрунтування заяви про залишення позову без розгляду зазначено, що під час опрацювання позовної заяви відповідачем встановлено, що відомості про адвоката ОСОБА_2, яким підписано позовну заяву від імені позивача, відсутні в Єдиному реєстрі адвокатів України на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України, що нівелює достовірність, наданих ОСОБА_2 , документів на підтвердження права здійснення адвокатської діяльності. На підтвердження зазначених обставин, відповідачем долучено копію листа Ради адвокатів України від 27.11.2019 року №1548/0/2-19 та листа Ради адвокатів міста Києва від 09.12.2019 року №871, якими проінформовано, що в Єдиному реєстрі адвокатів України відсутні відомості щодо особи ОСОБА_2 , до бази даних ЄРАУ інформація щодо зазначеного адвоката не вносилась.

По суті вказаного клопотання суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо, зокрема, позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності; позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Разом з тим, статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право сторони, третьої особи в адміністративній справі, а також особі, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

При цьому, частиною 1 статті 57 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (частина 4 статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною 6 статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.

Положеннями частини 1, 3 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Положення наведених норм процесуального права дають підстави для висновку, що повноваження адвоката як представника сторони мають бути підтверджені оригіналом ордера або довіреністю (оригіналом) цієї сторони, що посвідчує такі повноваження, або її копією, засвідченою у визначеному законом порядку, зокрема, особою, яка має повноваження на засвідчення копії довіреності.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат має право, зокрема, посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов`язковий спосіб посвідчення копій документів.

Таким чином, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі частини 1 статті 240 України, та вказує, що посилання відповідача на відсутність ОСОБА_2 в Єдиному реєстрі адвокатів України, як на підставу застосування зазначеної правової норми є необґрунтованими, оскільки матеріали справи містять належні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 є адвокатом, а саме: належним чином завірена копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 6075 від 26 квітня 2018 року, виданого на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва № 10 від 12 квітня 2018 року (а.с.25).

Крім того, право ОСОБА_2 бути представником у даній справі та діяти від імені позивача підтверджується належним чином завіреною копією Ордеру на надання правової допомоги серія КВ № 471461 від 09 грудня 2019 року та оригіналом договору про надання правової (правничої) допомоги № 11/06-1 від 11 червня 2018 року, відповідно до п. 1.1. якого, зокрема, визначено право ОСОБА_2 підписувати та подавати від імені та у інтересах довірителя усі необхідні документи (серед іншого але не виключно заяви, позовні заяви, тощо).

Наявність усіх вище перелічених документів щодо наявності у представника позивача права на зайняття адвокатською діяльністю та здійснення представництва інтересів позивача у судах, не може бути спростовано таким доводом, як відсутність інформації у певному реєстрі, оскільки представник позивача не є суб`єктом, який здійснює внесення чи вилучення інформації з Єдиного реєстру адвокатів України, на нього не покладено обов`язок відслідковувати ведення такого реєстру.

За таких обставин, клопотання про залишення без розгляду не підлягає задоволенню.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

19 липня 2019 року о 16-30 год на електронну пошту Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради позивачем направлено інформаційний запит щодо надання інформації щодо кількості переданих проектів рішень про передачу в оренду/власність/користування ділянок Департаментом до Київської міської ради у 2019 році.

Як свідчать матеріали справи, листом від 25 липня 2019 року № 05715-13882 позивачу надано відповідь на інформаційний запит від 19 липня 2019 року.

При цьому, як зазначає відповідач, 25 липня 2019 року лист направлений на електронну адресу позивача, яка була вказана у запиті та направлений засобами поштового відправлення.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів направлення саме засобами поштового зв`язку відповіді на запит від 19 липня 2019 року. Натомість, докази надання відповіді на електронну адресу позивача матеріали справи містять.

Так, у даному випадку позивачем визнається та не заперечується те, що відповідь на запит від 19 липня 2019 року ним отримана, зміст відповіді в даному провадженні не оскаржується.

Сутність доводів та вимог позивача по суті зводиться до того, що відповідачем порушено строки розгляду інформаційних запитів, відтак надання відповіді на запит від 19 липня 2019 року листом від 25 липня 2019 року на думку позивача є порушенням його прав.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Положеннями статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Статтею 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Частиною першою статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Частиною четвертою статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Статтею 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.

Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Наведене свідчить, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

В даному випадку, позивачем на електронну пошту направлено запит 19 липня 2019 року, відповідно граничний строк надання відповіді на запит, з урахуванням статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", 25 липня 2019 року включно.

Відповідач зазначає, що лист відповідь від 25 липня 2019 року № 05715-13882 переданий до поштового відділення 25 липня 2019 року, разом з тим, доказів на підтвердження таких доводів відповідачем не надано, як і доказів направлення вказаного листа засобами поштового зв`язку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року зобов`язано Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надати суду протягом 5-ти днів з дня отримання даної ухвали належним чином засвідченні копії доказів надсилання відповіді на запит поштовим зв`язком.

04 червня 2020 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) надійшли пояснення Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради у відповідь на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року, відповідно якої відповідачем не надано доказів направлення засобами поштового зв`язку листа від 25 липня 2019 року. Відтак, доводи відповідача в цій частині за відсутності письмових доказів не приймаються судом.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, відповідачем на електронну адресу позивача направлено лист відповідь від 25 липня 2019 року № 05715-13882 25 липня 2019 року о 17 год 04 хв.

Як вбачається з запиту на інформацію № 1 від 19 липня 2019 року, позивач, як запитувач інформації, висловив побажання отримати оригінал відповіді на паперовому носії у встановлені строки та відповідь на запит на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Факт направлення відповіді на запит на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 не заперечується сторонами, а дата направлення - 25 липня 2019 року, підтверджується матеріалами справи.

Суд повторно звертає увагу на предмет оскарження в даному провадження, а саме - порушення відповідачем п`ятиденного строку надання відповіді на запит на інформацію, та зазначає, що метою Закону України "Про доступ до публічної інформації" є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

В даному випадку, право позивача на доступ до публічної інформації, у встановлені строки в розрізі оскаржуваних дій відповідача, не порушене, оскільки запитувана інформація відповідачем надана позивачу у встановлений Законом України "Про доступ до публічної інформації" строк на електронну адресу.

В контексті вимог позивача та з`ясування наявності у відповідача, заявленого позивачем у позові, слід нагадати, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, певний обов`язок суб`єктів владних повноважень має бути визначений Законом.

В даному випадку, Законом визначений обов`язок розпорядника інформації надати запитувану інформацію у строки, встановлені статтею 20 Законом України "Про доступ до публічної інформації", при цьому, будь-яких заборон або застережень щодо направлення відповіді на електронну адресу вказаний Закон не містить.

Як свідчить і практика ЄСПЛ Конвенція - це живий організм, і її необхідно тлумачити з урахуванням реалій сьогоднішнього дня. Як зазначив Суд у рішенні "Тайрер проти Сполученого Королівства" від 25 квітня 1978 р., вперше тлумачити Конвенцію як "живий організм" ("живий інструмент") почала Європейська комісія з прав людини, а Суд з таким тлумаченням погодився: "Суд повинен також нагадати, що, як слушно наголосила Комісія, Конвенція є живим інструментом і повинна тлумачитися у світлі умов сьогодення (п. 31)", чим і керується суд у даній справі.

Відтак, враховуючи вищенаведене у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність з боку відповідача порушень прав, свобод чи інтересів позивача, визначених Законом України "Про доступ до публічної інформації", що у свою чергу зумовлює висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову та, відповідно, про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому, враховуючи положення ст. 139 КАС України відсутні підстави для відшкодування судових витрат, витрат на правову допомогу.

Наведені позивачем доводи та надані матеріали не спростовують наведених вище висновків суду та не доводять зворотнього.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова