Справа № 400/1692/20
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 р. № 400/1692/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В. В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020

про:визнання протиправним та скасування рішення від 30.01.2020 №75/03.20-р., зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач), в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії від 30.01.2020 № 75/03.20-р; зобов`язати відповідача призначити та виплачувати в повному обсязі без обмеження граничного розміру виплати позивачу пенсію з розрахунку 90 % від розміру заробітної плати згідно з довідкою прокуратури Миколаївської області від 20.01.2020 № 18-5вих-20 про складові заробітної плати за період 2017-2019 років станом на 20.01.2020: посадовий оклад - 5 730 грн., надбавка за вислугу років - 1 719 грн., премії та інші виплати за період з 06.09.2017 по 31.12.2019 становлять 642 812,67 грн. та довідки прокуратури Миколаївської області від 20.01.2020 № 18-6вих-20 про складові заробітної плати, без обмеження максимального розміру заробітної плати для розрахунку пенсії, відповідно до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, з доповненнями згідно з Законом № 3662 від 26.11.1996, у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ, з моменту звернення позивача - з 21.01.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність у нього законних сподівань під час перебування на службі в органах прокуратури на отримання пенсії за вислугу років за наявності двадцятирічного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (далі - Закон 1789-ХІІ) і які були звужені статтею 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII).

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в позові, посилаючись на відсутність у позивача стажу за вислугу років у розмірі, достатньому для призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону № 1697-VII та безпідставність посилання позивача на статтю 50-1 Закону 1789-ХІІ, яка втратила чинність станом на дату звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії.

Відповідно до частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

21.01.2020 Прокуратура Миколаївської області видала позивачу довідку № м/1-26вих-20 (а. с. 25-26), згідно з якою загальний стаж роботи позивача в органах прокуратури станом на 21.01.2020 становить 18 років 05 місяців 16 днів. Зазначений стаж позивача включає періоди, починаючи з 06.08.2001 по дату видання довідки.

Стаж роботи в органах прокуратури також підтверджується копією трудової книжки позивача (а. с. 38 - 47).

Позивач навчався на денному відділенні у вищому навчальному закладі з 08.09.1996 по 01.07.2001, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача та копією диплома про вищу освіту (а. с. 27-30).

21.01.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

30.01.2020 відповідач прийняв рішення № 75-03.20-р (а. с. 18-19, далі - рішення, оскаржуване рішення), яким відмовив позивачу в призначенні пенсії за вислугу років.

Рішення мотивоване відсутністю у позивача необхідної вислуги років, визначеної у статті 86 Закону № 1697-VII.

Зокрема, відповідач зазначив, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років у період з 01.10.2019 по 30.09.2020 не менше ніж 24 роки 06 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 06 місяців. Відповідач обчислив стаж позивача за вислугу років у 18 років 05 місяців.

Позивач направив відповідачу заяву щодо оскарження рішення (а. с. 20-22), у відповідь на яку листом від 04.03.2020 № 690-667/Н-02/8-1400/20 (а. с. 23-24) відповідач зазначив, що 21.01.2020 разом із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» позивач не надав диплом про навчання у вищому закладі освіти із зазначенням факультету, тому відповідач обчислив стаж позивача за вислугу років у 18 років 05 місяців. З урахуванням диплома про навчання, стаж позивача за вислугу років становить 20 років 10 місяців 15 днів, у тому числі 18 років 05 місяців - стаж роботи на посадах прокурорів та 02 роки 05 місяців - навчання, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1697-VII.

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 50-1 Закону 1789-ХІІ у редакції, чинній на дату прийняття позивача на роботу в органи прокуратури (06.08.2001), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Зазначена редакція частини першої статті 50-1 Закону 1789-ХІІ втратила чинність і з 01.10.2011 (у редакції Закону України від 08.07.2011 № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи») передбачає, серед іншого, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року не менше 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років 6 місяців.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час звернення позивача до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії (21.01.2020) порядок призначення пенсій прокурорам регулював Закон № 1697-VII, відповідно до частини першої статті 86 якого, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року не менше 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.

Отже, стаття 86 Закону № 1697-VII збільшила стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, порівняно із статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ.

Тобто станом на дату звернення позивача до відповідача необхідною умовою для призначення пенсії за вислугу років був стаж за вислугу років 24 роки 6 місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.

Проте стаж позивача за вислугу років складав менше, ніж 24 років 6 місяців, оскільки, як установив суд, станом на 21.01.2020 вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсії, становила 20 років 10 місяців 15 днів, у тому числі 18 років 05 місяців на посадах прокурорів.

Оскільки стаж позивача за вислугу років не є достатнім для призначення пенсії на підставі статті 86 № 1697-VII, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач не порушив права позивача на пенсію.

У період дії статті 50-1 Закону № 1789-XII (у редакції, що діяла по 30.09.2011), пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Разом з тим, станом на 30.09.2011 у позивача був відсутній стаж роботи 20 років.

Крім того, Закон України від 08.07.2011 № 3668-VI уніс зміни до частини першої статті 50-1 Закону 1789-ХІІ, згідно з якими для призначення пенсії за вислугу років з 01.10.2019 по 30.09.2020 так само вимагається не менше 24 роки 6 місяців стажу.

Відтак у період дії статті 50-1 Закону № 1789-XII позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим внаслідок прийняття Закону №1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України регулюється статтею 86 Закону №1697-VІІ, який набув чинності 15.07.2015. А тому, враховуючи дату звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії (21.01.2020), до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Закону №1697-VІІ, а не статті 50-1 Закону №1789-ХІІ.

Оскільки позивач у період часу роботи в органах прокуратури не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, то у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).

Проте позивач не набув такого права, тому неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення статті 22 Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Щодо посилань позивача на те, що він мав обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, суд зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні "Великода проти України" (№43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні у справі "Ейрі проти Ірландії" Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland №6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Аналогічні правові позиції наведені у постановах Верховного Суду від 31.07.2018 у справі №490/4315/16-а, від 11.06.2020 у справі 265/2627/17.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про відмову в позові.

У зв`язку з відмовою в позові, відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат на користь позивача.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020, ідентифікаційний код за ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна