Справа № 743/683/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Сташків В.Б.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року Справа № 743/683/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Мєзєнцева Є.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Самолюка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року у справі

за позовом Центрального міжрегіонального управління

Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1

про продовження строку затримання,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - відповідач) про продовження строку затримання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на 6 місяців.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством чітко визначено виключний перелік правових підстав для продовження судом строку затримання іноземця або особи без громадянства, а саме: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації або неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи (стаття 289 КАС України). Однак, у цьому випадку такі підстави відсутні, а введення карантинних заходів у зв`язку з поширенням коронавірусного захворювання, на що посилається позивач, підставами для продовження строку затримання особи та її примусового подальшого утримання в ПТПІ законодавством не передбачено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі, зазначаючи, що під час адміністративного затримання відповідач не мав при собі документів, які б підтверджували його особу, наявність у нього громадянства та/або інших законних підстав перебування на території України.

При цьому, апелянт зазначає, що відповідач самостійно виявив бажання повернутися до Російської Федерації, добровільно співпрацює з органами ДМС України і наразі здійснюється процедура підготовки його передачі РФ відповідно до Угоди між КМУ та Урядом РФ про реадмісію, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Крім того, апелянт вказує, що 17.03.2020 від Консульського відділу Посольства РФ в Україні надійшов лист, в якому повідомлено про готовність РФ видати відповідачу свідоцтво для його повернення до країни походження, але через карантинні заходи таке свідоцтво отримано не було.

Апелянт стверджує, що ним були вжиті всі можливі та необхідні заходи для повернення відповідача до РФ за процедурою реадмісії, але у зв`язку з поширенням коронавірусного захворювання та застосованими Україною карантинними заходами завершити таку процедуру виявилося неможливим, що на переконання апелянта є достатньою правовою підставою для продовження строку затримання відповідача.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.06.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, продовжено строк апеляційного розгляду на період дії карантину та призначено справу до судового розгляду 30.06.2020 у режимі відеоконференції, а також зобов`язано відповідача забезпечити відповідачу перекладача для розгляду апеляційної скарги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Від представника відповідача надійшла заява про повернення апеляційної скарги, у задоволенні якої ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2020, що занесена до протоколу судового засідання, відмовлено.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 02.12.2019 уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував на території України без документів, що надають право законно перебувати в Україні.

У зв`язку з цим до відповідача застосовано адміністративне затримання на підставі частини другої статті 263 КУпАП.

Цього ж дня, 02.12.2019, позивачем прийнято рішення про поміщення відповідача до Чернігівського ПТПІ.

03.12.2019 відповідача, відповідно до акта приймання-передавання іноземця або особи без громадянства, передано до Чернігівського ПТПІ.

05.12.2019 Ріпкинським районним судом Чернігівської області прийнято рішення про затримання громадянина РФ ОСОБА_1 з метою забезпечення передачі його відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію з поміщенням до Чернігівського ПТПІ до 02.06.2020 включно.

09.12.2019 відповідач подав заяву позивачу про сприяння в поверненні його до країни походження за власні кошти.

20.01.2020 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області звернулося до Консульського відділу Посольства РФ в Україні з листом-запитом № 8010.8.5-3004/8010.8-20 щодо видачі документів для повернення відповідача до країни походження.

04.03.2020 Консульський відділ Посольства Російської Федерації в Україні листом № 1428 повідомив позивача про готовність видати громадянину Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про повернення до країни походження, за умови надання двох фотокарток відповідача у чорно-білому або кольоровому форматі з чітким зображенням обличчя.

У зв`язку з тим, що рішенням Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 13.03.2020, введеного в дію Указом Президента від 13.03.2020 №87/2020, розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про тимчасове закриття деяких пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю і припинення в них пішохідного сполучення» від 13.03.2020 № 288-р, розпорядження Кабінету Міністрів України «Про тимчасове обмеження перетинання державного кордону, спрямоване на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 14.03.2020 № 287-р тимчасово закрито пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю, а також тимчасово припинено пішохідне сполучення у пунктах пропуску через державний кордон, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 р. (далі - Конвенція), Угодою між Ккабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію» від 05.06.2013 № 324-VII (далі - Угода про реадмісію), Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), Інструкцією про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України від 22.01.2018 р. № 38/77) (далі - Інструкція № 353/271/150), Інструкцією про порядок реалізації компетентними та уповноваженими органами України міжнародних угод про реадмісію осіб, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16.02.2015 № 158 (далі - Інструкція № 158).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пунктах 7, 14, 15 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно з частинами першою, другою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 5 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Частиною першою статті 289 КАС України передбачено можливість затримання іноземця за наявності відповідних правових підстав, а в частині другій цієї ж статті закріплено, що заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Згідно з частинами одинадцятою - тринадцятою статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Пунктом 1 Розділу VІ «Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців» Інструкції № 353/271/150 передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України, орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомо мості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Разом з тим, частиною 1 статті 29 Закону № 3773-VI передбачено, що передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію.

Згідно вимог статті 2 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації компетентні органи держави запитуваної Сторони на запит компетентних органів держави запитуючої Сторони приймають назад осіб, які в`їхали на територію держави запитуючої Сторони або перебувають там з порушенням законодавства цієї держави з питань в`їзду, виїзду і перебування іноземних громадян та осіб без громадянства, якщо встановлено, що ці особи є громадянами держави запитуваної Сторони або втратили її громадянство після в`їзду на територію держави запитуючої Сторони і не набули громадянства іншої держави, або, якщо по відношенню до цих осіб прийнято рішення про відмову в наданні громадянства держави запитуючої Сторони. У разі потреби компетентні органи держави запитуваної Сторони видають особам, які передаються, документи, необхідні для їхнього в`їзду на територію цієї держави. Перелік документів, на підставі яких визначається наявність в особи громадянства держав однієї з Сторін, міститься у Виконавчому протоколі.

Питання, пов`язані з реалізацією Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію від 22.10.2012 врегульовані у Виконавчому протоколі про порядок реалізації Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію від 22.10.2012, тобто вказана Угода є імплементованою.

У статті 2 указаного Виконавчого протоколу наведено вичерпний перелік документів, якими підтверджується наявність громадянства Російської Федерації, зокрема і свідоцтво на в`їзд (повернення) до Російської Федерації.

Статтею 6 Виконавчого протоколу регламентує зміст і порядок направлення запиту про реадмісію, а також порядок передачі відповіді на нього.

Порядок реалізації положень міжнародних угод у сфері реадмісії визначено Інструкцією № 158.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що інститут продовження строку затримання іноземця або особу без громадянства застосовується адміністративним судом у разі наявності такої підстави як неможливість ідентифікації особи та одночасної наявності при цьому хоча б однієї з двох умов, за яких її неможливо ідентифікувати, забезпечити її примусове видворення чи реадмісію, а саме: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 743/1263/17, від 17.01.2019 у справі № 743/1240/17.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач після його адміністративного затримання (02.12.2019) та поміщення до ПТПІ (03.12.2019) самостійно за власної ініціативи (09.12.2019) звернувся до позивача із заявою про сприяння в його поверненні до країни походження за власні кошти та надав відповідну інформацію про себе, а Консульський відділ РФ повідомив позивача про готовність видати громадянину РФ ОСОБА_2 свідоцтво про повернення до країни походження, тобто документ, необхідний для повернення іноземця.

Разом з тим, позивачем з моменту отримання вказаного повідомлення Консульського відділу РФ (04.03.2020) до теперішнього часу не вжито жодних заходів для документування відповідача та забезпечення його повернення до країни походження (РФ), зокрема не виконано вимоги вказані у листі Консульського відділу РФ щодо необхідності надання фотокарток відповідача.

Більш того, апелянтом не надано суду жодних доказів, які б підтверджували вчинення дій, передбачених Угодою про реадмісію та Виконавчим протоколом до неї, зокрема докази направлення компетентними органами запиту про реадмісію, складеного за формою, зазначеною в Додатку № 3 до Виконавчого протоколу.

Таким чином, ані в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження позивачем не доведено наявності правових підстав, передбачених статтею 289 КАС України, для продовження строку затримання відповідача.

При цьому, доводи апелянта про те, що необхідність продовження вказаного строку обумовлена поширенням коронавірусного захворювання і тим, що в Україні застосовано карантинні заходи, апеляційний суд відхиляє, оскільки такої підстави для продовження строку затримання іноземця в ПТПІ не передбачено жодною нормою чинного законодавства.

Водночас, суд апеляційної інстанції наголошує, що згідно пп. f п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17.04.2014 у справі "Анатолій Руденко проти України" (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

У п. 164 рішення Європейського суду з прав людини в справі "А. та інші проти Сполученого Королівства" (A. and Others v. the United Kingdom) зазначено, що будь-яке позбавлення свободи у відповідності до другої частини пп. f п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим лише до тих пір, поки йде процес депортації або екстрадиції. Якщо така процедура не виконується з належною ретельністю, позбавлення волі перестає бути допустимим відповідно до пп. f п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ст. 6 КАС України, ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення цього позову, та вважає, що судом повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року - без змін. .

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 30 червня 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: