Справа № 320/2724/20
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року № 320/2724/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Броварської міської ради Київської області, третя особа - Служба у справах дітей Броварської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Броварської міської ради Київської області, третя особа - Служба у справах дітей Броварської міської ради Київської області, в якому просить суд:

- скасувати рішення відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування «Прозорий офіс» Броварської міської ради Київської області від 11.03.2020 року про відмову у реєстрації місця проживання малолітньої дитини, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування «Прозорий офіс» Броварської міської ради Київської області зареєструвати місце проживання малолітньої дитини, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування таких вимог позивач зазначила, що 11 березня 2020 року звернулася до відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування «Прозорий офіс» Броварської міської ради Київської області із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, відповідач прийняв рішення відмовити позивачу у реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , посилаючись на пп. 6.5 п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року, який передбачає, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Позивач вважає, що дане рішення відповідача порушує права позивача та її малолітньої дитини ОСОБА_2 , оскільки відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивачки суперечить в першу чергу інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав і свобод.

Також, позивач вважає, що відсутність письмової згоди Батька дитини не повинна бути перешкодою для здійснення реєстрації місця її проживання за адресою матері, спірне рішення відповідача не може бути визнане правомірним, оскільки прийняте без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з використанням повноважень не з тією метою, з якою вони надані.

Ухвалою суду від 30.03.2020 в зазначеній справі відкрито спрощене позовне провадження без проведення судового засідання.

Заперечуючи проти позову, відповідач у письмовому відзиві просив суд відмовити в його задоволенні та виловив думку про те, що мав всі передбачені законодавством підстави для винесення спірного рішення. Підсумовуючи наведене у відзиві та враховуючи чинне законодавство України, відповідач вважає, що відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування «Прозорий офіс» Броварської міської ради Київської області на законних підставах відмовив у реєстрації малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з тим, що батько дитини, ОСОБА_3 , не надав відповідну згоду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (надалі - Закон № 1382-ІУ), реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Статтею 6 Закону № 1382-ІУ передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів.

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

В статті 9-1 вищенаведеного Закону зазначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію.

Суд зауважує, що в разі ненадання одним із батьків згоди на реєстрацію місця проживання дитини, той із батьків з ким проживає дитина має право подати до суду позов про реєстрацію місця проживання дитини з ним без згоди іншого. В такому разі, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 19 СКУ, орган опіки та піклування повен надати письмовий висновок до суду.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства України, при реєстрації місця проживання особи, яка не досягла 14 років є обов`язковим згода обох батьків дитини, або рішення суду про реєстрацію місця проживання дитини з одним із батьків без згоди іншого.

В статті 10 Закону № 1382-ІУ зазначено, що правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Питання реєстрації місця проживання передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру».

Пунктом 18 зазначеної Постанови передбачено, що реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Пунктом 11 Постанови № 207 вказано, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа не подала необхідних документів або інформації.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 надала відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування «Прозорий офіс» Броварської міської ради Київської області наступні документи:

1. Копія паспорту гр. ОСОБА_1 ;

2. Копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 ;

3. Заяву від 11.03.2020р. встановленого зразка.

Тому, відсутність згоди батька дитини слугувало підставою відповідачу для відмови у реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач посилається на той факт, що вони з батьком дитини не проживають разом, розлученні, однак слід зазначити, що відповідності до вимог ст. 141 Сімейного Кодексу України (надалі - СКУ): «Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.»

Пунктом 7 ст. 7 СКУ встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 2 ст. 14 СКУ визначено, що якщо дитина не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки.

Статтею 155 СКУ передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч.1 ст. 160 СКУ, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Слід звернути увагу, що батьки втрачають свої права відносно своїх дітей лише за рішенням суду про позбавлення батьківських прав, як того вимагає ст. 164 СКУ.

Отже, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини та іншими нормативно-правовими актами, а мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, які не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Позивач у позовній заяві посилається на вимоги ч. 4 ст. 29 Цивільного Кодексу України, а саме: « місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усинолювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.»

Водночас суд зауважує, що діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам (інколи - іншим родичам), набувають права користування таким майном в силу прямого припису Закону (ст. ст. З, 176 СК, ст. 405 ЦК України). При цьому дане право не залежить від фактичного стану сімейних відносин. У ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» прямо вказано, що діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. А ст. 156 Житлового Кодексу України передбачено, що на вселення до батьків неповнолітніх дітей згода власника не потрібна.

Тобто, діти мають право користуватися майном яке належить на праві власності або праві користування її батькам, але поняття проживання та реєстрації місця проживання є різними.

Відповідно до ст. 3 Закону № 1382-ІУ, поняття «місце проживання» - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини, яке відрізняється від поняття реєстрація.

Отже, надання одним із батьків право проживання дитини разом з ним є його прямий обов`язок, не порушує права дитини і є відмінним від реєстрації.

Підсумовуючи наведене та враховуючи чинне законодавство України, суд вважає, що відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування «Прозорий офіс» Броварської міської ради Київської області на законних підставах відмовив у реєстрації малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з тим, що батько дитини, ОСОБА_3 , не надав відповідну згоду.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність свого рішення, відповідно суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Терлецька О.О.