Справа № 480/1346/20
Суддя: Н.В. Савицька
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 червня 2020 р. Справа №480/1346/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Савицької Н.В.,
за участю секретаря судового засідання - Бєлянської С.М.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Павловського В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу №480/1346/20 за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (далі по тексту - відповідач, Ліквідаційна комісія Департаменту захисту економіки), і, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність керівництва Департаменту захисту економіки Національної поліції України (чи його територіального підрозділу) щодо невидачі наказу про встановлення ОСОБА_1 надбавки за службу в умовах режимних обмежень;
- зобов`язати відповідних службових осіб ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної Поліції України встановити ОСОБА_1 надбавку за службу в умовах режимних обмежень за грудень 2017 - листопад 2019 року та провести відповідні нарахування та виплати у розмірі: до нарахування 15 426,38 грн, до перерахунку 15 194,98 грн (сума зазначена без врахування виплат за листопад 2019);
- зобов`язати службових осіб ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної Поліції України виплатити на користь ОСОБА_1 його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 06.11.2019 по день фактичного розрахунку.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за період проходження служби в Департаменті захисту економіки Національної поліції України відповідачем протиправно не винесено наказ про встановлення позивачу надбавки за службу в умовах режимних обмежень, адже, на думку позивача, за умовами своєї професійної діяльності він постійно працював із відомостями, що становлять державну таємницю та мають ступінь секретності - "цілком таємно" та "таємно". Зазначає, що допуск до державної таємниці він отримав 20.12.2017, а доступ - 26.12.2017, однак надбавка за службу в умовах режимних обмежень за весь період служби до посадового окладу позивача не встановлювалася та не нараховувалася. Також позивач зазначає, що при звільненні позивача зі служби, відповідач протиправно не виплатив позивачеві грошову компенсацію за всі невикористані ним дні відпустки, а саме: у 2017 році - 5 днів; у 2018 році - 21 день; у 2019 році - 12 днів.
Крім того, позивач не погоджується із відсотком премії встановленої йому у листопаді 2019 року, а саме, зазначає, що згідно розрахункового листа за листопад 2019 року ОСОБА_1 встановлено відсоток премії у розмірі 76,353 %, у той час, як згідно розрахункового листа за жовтень 2019 року, такий відсоток становив - 82,783 %. На думку позивача, при розрахунку усіх сум, які підлягають виплаті ОСОБА_1 на день звільнення, слід враховувати розмір премії 82,783 %.
Також, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не здійснено перерахунок та виплату всіх належних йому на день звільнення грошових сум, позивач просить виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 06.11.2019 по день фактичного розрахунку.
Ухвалою суду від 04.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою суду від 04.03.2020 відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
30.03.2020 відповідачем подано до суду письмовий відзив на позовну заяву (а.с.78-89), у якому проти позовних вимог заперечує у повному обсязі та зазначає, що встановлення поліцейським надбавки за службу в умовах режимних обмежень здійснюється наказом керівника органу (міжрегіонального органу) поліції на підставі мотивованих рапортів керівників структурних або відокремлених підрозділів органу поліції, погоджених з режимно-секретним підрозділом цього органу, за умови їх призначення на посаду, яку включено до номенклатури посад відповідного органу поліції, перебування на яких потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці, надання йому доступу до державної таємниці та постійної роботи із секретною інформацією або її носіями. Однак, до Департаменту захисту економіки Національної поліції України відповідний мотивований рапорт керівника відокремленого підрозділу Департаменту - управління захисту економіки в Сумській області, погоджений з режимно-секретним відділом цього управління, не надходив.
Порядком № 260 визначено, що надбавка до посадових окладів залежно від ступеня секретності інформації встановлюється поліцейським, які проходять службу в умовах режимних обмежень та за своїми функціональними обов`язками постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, а підставою для підготовки наказу для встановлення цієї надбавки є відповідний мотивований рапорт керівника відокремленого підрозділу органу поліції. Тобто, законодавством встановлено, що наявність допуску та доступу до державної таємниці не є автоматичною підставою для встановлення надбавки за службу в умовах режимних обмежень, оскільки такими підставами є постійна робота з відомостями, що становлять державну таємницю і відповідний мотивований рапорт керівника відокремленого підрозділу органу поліції.
Відтак, звертає увагу, що відсутність зазначеного вище рапорта свідчить про те, що позивач або не працював або не постійно працював з відомостями, що становлять державну таємницю, а відтак і підстави для встановлення йому відповідної надбавки відсутні. Тому, враховуючи зазначене, відповідно до вимог законодавства, у Департамента були відсутні підстави для підготовки наказу про встановлення позивачеві надбавки за службу в умовах режимних обмежень.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Ліквідаційної комісії Департаменту стосовно розрахунку грошового забезпечення та кількості днів відпустки, за які повинна надаватися позивачу грошова компенсація станом на день звільнення зі служби, а також зобов`язання здійснити позивачу перерахунок, нарахування і виплату всіх належних на день звільнення позивачу грошових сум, відповідач зазначає наступне.
Ліквідаційною комісією Департаменту при звільненні позивача зі служби виплачено компенсацію лише за 08 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році.
Наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 31.10.2019 № 336 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 з 05.11.2019 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з виплатою компенсації за 08 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році.
Відповідно до довідки члена ліквідаційної комісії Департаменту О. Волошина, у 2017 році ОСОБА_1 мав право на 5 діб щорічної відпустки, які не використав, у 2018 році мав право на 30 діб щорічної відпустки, із яких використав 9 діб, а у 2019 році мав право на 21 добу щорічної відпустки, із яких використано 13 діб, а 8 діб компенсовано при його звільненні, про що зазначено в наказі про звільнення.
Водночас, наказом Департаменту від 24.03.2020 № 9 о/с внесено часткові зміни до наказу Департаменту від 31.10.2019 № 336 о/с в частині визначення кількості діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році, а саме зазначивши замість 08 діб - 12 діб.
З приводу твердження позивача у позові про безпідставність встановлення Ліквідаційною комісією Департаменту йому у листопаді 2019 року (місяці звільнення зі служби в поліції) відсотку премії у розмірі 76,353%, та обов`язок Ліквідаційної комісії Департаменту встановити позивачу у листопаді 2019 року премію у відсотках, що відповідають відсоткам премії, встановленим йому у жовтні 2019 року, а саме - 82,783 %, відповідач звертає увагу суду на те, що виплата премії є правом, а не обов`язком керівника, яке має ґрунтуватися на якості виконання працівником визначених показників та особистому вкладі поліцейського в загальні результати служби.
Розмір премії у листопаді 2019 року позивачу було визначено обґрунтовано, відповідно до вимог законодавства та у межах наданих Голові ліквідаційної комісії Департаменту повноважень, а визначення розміру премії у будь якому місяці поточного року, або будь якого іншого року служби не впливає на визначення розміру премії на інші місяці, тобто, за своєю правовою природою, премія не є і не може бути в усталеному розмірі у поліцейського, у протилежному випадку не потрібно б було законодавцю передбачати наявність в органа положень про преміювання, передбачення в цих положеннях, зокрема, підстав для нарахування та зменшення розмірів премій.
Крім того, відповідач заперечує щодо вимог про зобов`язання Ліквідаційної комісії Департаменту виплатити на користь позивача його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки, Департаментом не порушено строки виплати позивачу грошового забезпечення у листопаді 2019 року.
Враховуючи вищезазначене, на думку Ліквідаційної комісії Департаменту, позовні вимоги і твердження позивача є безпідставними, необґрунтованими, і задоволенню не підлягають.
06.04.2020 позивачем подано відповідь на відзив (а.с. 185-194), у якій заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та зазначає, що оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовані правовідносини стосовно виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, то, на думку позивача, до даних правовідносин слід застосовувати норми статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України "Про відпустки", згідно яких, у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Ухвалою суду від 12.05.2020 призначено судове засідання у даній справі на 26.05.2020.
У судовому засіданні 26.05.2020 оголошено перерву до 17.06.2020 для надання додаткових доказів по справі.
У судове засідання 17.06.2020 з`явилися позивач та його представник. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. 25.05.2020 від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Під час розгляду справи судом встановлено, що з 01.11.2017 ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні захисту економіки в Сумській області Департаменту захисту економіки Національної Поліції України на посадах оперуповноваженого відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово-комунальному господарстві, аграрному секторі, лісовій галузі, сфері земельних відносин, інфраструктури та інтелектуальної власності управління захисту економіки в Сумській області, оперуповноваженого міськрайонного відділу №1 (м. Суми) управління захисту економіки в Сумській області, оперуповноваженого відділу протидії злочинам у бюджетній, кредитно-фінансовій, банківській сферах та зовнішньоекономічній діяльності управління захисту економіки в Сумській області.
Позивач зазначає, що за період служби на вказаних посадах, він постійно працював із відомостями, що становлять державну таємницю та мають ступінь секретності - "цілком таємно" та "таємно". Згідно довідки Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві від 25.02.2020 №15-06-321 допуск до державної таємниці за формою 2 ОСОБА_1 отримав 20.12.2017, на підставі розпорядження УСБУ в Сумській області №106д від 20.12.2017, а доступ до інформації із ступнем секретності "цілком таємно" та "таємно" ОСОБА_1 був наданий наказом №35 о/с від 26.12.2017 та припинений наказом №25 від 07.11.2019 (а.с.44).
З урахуванням наведеного, позивач вважає, що йому протиправно не було встановлено надбавку до посадового окладу за службу в умовах режимних обмежень.
Наказом голови ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної Поліції України від 31.10.2019 №336 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за власним бажанням з 05.11.2019 з виплатою компенсації за 8 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році (а.с.25).
Позивач не погоджується із кількістю днів невикористаної відпустки, за які підлягає виплата компенсації, оскільки, на його думку, повинні бути враховані дні невикористаної відпустки не лише за 2019 рік, а і за попередні роки служби, а саме: за 2017 та за 2018 роки.
Крім того, при здійсненні розрахунку при звільненні позивача 05.11.2019, йому встановлено розмір премії за листопад 2019 року у розмірі 76,353 %, з яким ОСОБА_1 не погоджується та зазначає, що при здійсненні розрахунку при звільненні, позивачу необхідно було встановити відсоток премії за жовтень 2019 року у розмірі 82,783 %.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Щодо вимоги позивача про встановлення надбавки за службу в умовах режимних обмежень за грудень 2017 року по листопад 2019 року, та проведення відповідних нарахувань та виплат, суд зазначає наступне.
Закон України "Про державну таємницю" від 21.01.1994 № 3855-XII (далі по тексту - Закон України № 3855-XII) регулює суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України.
Відповідно до ч.1 ст. 22 Закон України № 3855-XII залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці: форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "особливої важливості", "цілком таємно" та "таємно"; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "цілком таємно" та "таємно"; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності "таємно", а також такі терміни дії допусків: для форми 1 - 5 років; для форми 2 - 7 років; для форми 3 - 10 років.
Допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України.
Частиною 6 ст.22 Закону України № 3855-XII визначено, що надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.
Приписами ст. 30 Закону України № 3855-XII визначено, що у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України. Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. №414 (далі по тексту - Положення) визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших державних органів, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень).
Відповідно до п.2 Положення особам, які працюють в умовах режимних обмежень, крім працівників режимно-секретних органів, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок), залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "особливої важливості", - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "цілком таємно", - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "таємно", - 10 відсотків.
Пунктом 5 Положення визначено, що такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.
Пунктом 6 Положення передбачено, що Персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи. Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.
Надбавка за службу в умовах режимних обмежень установлюється особам рядового і начальницького складу за займаною посадою наказом про особовий склад на підставі мотивованих рапортів керівників структурних підрозділів, погоджених з режимно-секретним підрозділом, що відповідає вимогам Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 № 499.
Отже, з аналізу вказаних норм суд дійшов наступних висновків.
Так, надання допуску до державної таємниці, передбачає визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією. Зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових/посадових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.
Отже, якщо обсяг функціональних обов`язків за певною посадою, зокрема в державному органі, передбачає, що під час їх виконання в особи виникне чи може виникнути необхідність доступу до державної таємниці (як-от ознайомлення з документами та/чи іншими матеріальними носіями інформації, засекреченими у встановленому законодавством порядку), така особа з огляду на таку службову необхідність повинна отримати у встановленому порядку допуск до державної таємниці відповідної форми, яка відповідно до статті 22 Закону № 3855-ХІІ залежить від ступеня секретності.
Відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов`язків, відтак і саме перебування на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці і умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці.
Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону №3855-ХІІ виникає право на отримання компенсації.
Відповідно до змісту пункту 2 Положення компенсація надається у виді надбавок до посадових окладів (тарифних ставок) у відсотковому відношенні, розмір якого залежить від ступеня секретності інформації, до якої оформлено допуск. Зокрема, за допуск до відомостей та їх носіїв, що мають ступінь секретності «цілком таємно» встановлюється п`ятнадцятивідсоткова надбавка.
Виплата надбавки у відповідному розмірі до посадового окладу особі, яка працює в умовах режимних обмежень, здійснюється на підставі наказу керівника відповідного органу, у якому особа працює/проходить службу. Водночас умови, за яких особа має право на отримання такої надбавки, а також її розмір визначають Закон № 3855-ХІІ та прийняте Кабінетом Міністрів України на його виконання Положення.
Отже, положення статті 30 Закону № 3855-ХІІ, пунктів 2, 5 Положення слід розуміти так, що необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постанові від 25.04.2018 по справі №802/74/15-а, а також із правовою позицією Другого апеляційного адміністративного суду, яка була викладена у постанові від 28.08.2019 по справі №480/560/19.
Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Для вирішення питання про те, чи умови праці особи передбачають роботу з відомостями та їх носіями, які становлять державну таємницю, необхідно насамперед з`ясувати обсяг функціональних обов`язків цієї особи за посадою та умови (вимоги, критерії), яким повинна відповідати особа для того, щоб бути призначеною на цю посаду та/або виконувати роботу/завдання, пов`язані з доступом до документів, інших матеріальних носіїв інформації, що становить державну таємницю. Це можна встановити, зокрема, на підставі посадових інструкцій, внутрішніх відомчих документів та/або підзаконних нормативних актів, які містять вимоги для зайняття певної посади у відповідному органі або регламентують порядок виконання робіт/завдань, що вимагають доступу до державної таємниці.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 25.07.2019 по справі №296/6615/17, а також із правовою позицією Другого апеляційного адміністративного суду, яка була викладена у постанові від 28.08.2019 по справі №480/560/19.
Тобто, якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема, в державному органі, і характер і умови її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов`язані з допуском до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов`язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному Положенням, про що видати відповідний розпорядчий документ.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу в Управлінні захисту економіки в Сумській області Департаменту захисту економіки Національної Поліції України на посадах оперуповноваженого відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово-комунальному господарстві, аграрному секторі, лісовій галузі, сфері земельних відносин, інфраструктури та інтелектуальної власності управління захисту економіки в Сумській області, оперуповноваженого міськрайонного відділу №1 (м. Суми) управління захисту економіки в Сумській області, оперуповноваженого відділу протидії злочинам у бюджетній, кредитно-фінансовій, банківській сферах та зовнішньоекономічній діяльності управління захисту економіки в Сумській області.
Згідно довідки Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві від 25.02.2020 №15-06-321 допуск до державної таємниці за формою 2 ОСОБА_1 отримав 20.12.2017, на підставі розпорядження УСБУ в Сумській області №106д від 20.12.2017, а доступ до інформації із ступнем секретності "цілком таємно" та "таємно" ОСОБА_1 був наданий наказом №35 о/с від 26.12.2017 та припинений наказом №25 від 07.11.2019 (а.с.44).
Наказом голови ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної Поліції України від 31.10.2019 №336 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за власним бажанням з 05.11.2019
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, за період перебування позивача на посадах оперуповноваженого відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово-комунальному господарстві, аграрному секторі, лісовій галузі, сфері земельних відносин, інфраструктури та інтелектуальної власності управління захисту економіки в Сумській області, оперуповноваженого міськрайонного відділу №1 (м. Суми) управління захисту економіки в Сумській області, оперуповноваженого відділу протидії злочинам у бюджетній, кредитно-фінансовій, банківській сферах та зовнішньоекономічній діяльності управління захисту економіки в Сумській області і до фактичного звільнення з лав поліції відповідачем не виплачувалась ОСОБА_1 надбавка за роботу в умовах режимних обмежень.
При цьому, суд зазначає, що із наявних в матеріалах даної справи завірених належним чином копій номенклатур посад працівників Управління захисту економіки в Сумській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України (а.с.118-182) вбачається, що відповідно до функціональних обов`язків позивача він мав доступ до документів із ступенем секретності інформації "цілком таємно", "таємно" та здійснював роботу із такими документами.
Крім того, суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів того, що під час перебування позивача на вищевказаних посадах в органах Національної поліції позивачу було скасовано доступ до державної таємниці. Доказів того, що позивач таку роботу не здійснював відповідачем також суду надано не було.
Щодо доводів відповідача про те, що у Департаменту захисту економіки Національної поліції України були відсутні підстави для видання наказу про встановлення позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, у зв`язку з відсутністю мотивованого рапорту керівника відокремленого підрозділу Департаменту - Управління захисту економіки в Сумській області, погодженого з режимно-секретним відділом цього управління, суд вважає їх необґрунтованими з урахуванням того що, оскільки матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач мав допуск до державної таємниці, а характер його роботи (служби) за посадами оперуповноваженого відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово-комунальному господарстві, аграрному секторі, лісовій галузі, сфері земельних відносин, інфраструктури та інтелектуальної власності управління захисту економіки в Сумській області, оперуповноваженого міськрайонного відділу №1 (м. Суми) управління захисту економіки в Сумській області, оперуповноваженого відділу протидії злочинам у бюджетній, кредитно-фінансовій, банківській сферах та зовнішньоекономічній діяльності управління захисту економіки в Сумській області передбачав роботу по забезпеченню режиму таємності, а також роботу з документами, справами, матеріальними носіями інформації, які вимагають наявність доступу до державної таємниці, а, отже, вказане є підставою для отримання позивачем надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби на вказаних посадах.
Той факт, що відповідачем по справі не видавався наказ (накази) про встановлення і виплату позивачу по справі надбавки за роботу в умовах режимних обмежень не є і не може бути свідченням невиконання позивачем роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці і як наслідок невиплати цієї надбавки.
Щодо доводів відповідача, що наявність допуску до державної таємниці у позивача під час проходження служби на посадах начальника відділу розкриття незаконних заволодінь транспортними засобами управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Сумській області та начальника сектору кримінальної поліції Буринського відділення поліції Конотопського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області не тягне за собою обов`язку автоматично нарахувати та виплачувати надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, суд вважає необґрунтованими, оскільки у разі коли особа має відповідний доступ до державної таємниці і за умовами своєї професійної діяльності постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень.
З урахуванням того, що докази того, що ОСОБА_1 не працював із відомостями, що становлять державну таємницю у матеріалах справи відсутні, а відповідачем таких доказів не надано та не доведено, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо невидання наказу про встановлення ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень з грудня 2017 року по листопад 2019 року.
Крім того, суд також зазначає, що матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач мав допуск до державної таємниці та відповідно до функціональних обов`язків виконував службові обов`язки (роботу), які передбачали наявність такого допуску, та відповідно до нього застосовувалися обмеження, які передбачені для осіб, які мають право на доступ до державної таємниці, а відтак суд вважає за необхідне зобов`язати Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за посадами оперуповноваженого відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово-комунальному господарстві, аграрному секторі, лісовій галузі, сфері земельних відносин, інфраструктури та інтелектуальної власності управління захисту економіки в Сумській області, оперуповноваженого міськрайонного відділу №1 (м. Суми) управління захисту економіки в Сумській області, оперуповноваженого відділу протидії злочинам у бюджетній, кредитно-фінансовій, банківській сферах та зовнішньоекономічній діяльності управління захисту економіки в Сумській області за період з грудня 2017 року і до моменту фактичного звільнення.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій службових осіб ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної Поліції України стосовно розрахунку грошового забезпечення та кількості днів відпустки, за які повинна надаватись грошова компенсація ОСОБА_1 , станом на день звільнення зі служби, та зобов`язання внести зміни до відповідного наказу та здійснити ОСОБА_1 перерахунок, нарахування і виплату всіх належних на день звільнення ОСОБА_1 грошових сум, а також компенсацію за невикористані дні відпустки, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VІІІ) поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Статтею 93 Закону №580-VІІІ встановлено обчислення тривалості відпусток поліцейських. Так, поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Згідно частини другої статті 94 Закону №580-VІІІ порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Відповідно до статті 94 Закону України №580-VІІІ та постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.
Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Таким чином, відповідно до вимог Закону №580-VІІІ та Порядку №260, які є спеціальним законодавством та підлягають застосуванню при вирішенні спорів з приводу порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та надання їм відпустки, грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року.
Відтак, суд відхиляє доводи позивача що до спірних правовідносин повинні застосовуватися загальні приписи трудового законодавства, визначені КЗпП України та Законом України «Про відпустки», оскільки дане питання врегульоване спеціальним законодавством, а саме, Законом №580-VІІІ та Порядком №260.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку за 2017 та 2018 роки, у зв`язку з відсутністю передбаченого законодавством у нього такого обов`язку.
Також Порядком №260 передбачено вказувати кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку в наказі про звільнення, з яким обов`язково має бути ознайомлений під підпис поліцейський та має право на його оскарження в частині або повністю.
Як вбачається із наказу №333 о/с від 31.10.2019 (а.с.25) про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, позивачу було визначено 8 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік, за які повинна бути виплачена компенсація.
Наказом №9-о/с від 24.03.2020 внесено часткові зміни до наказу ДЗЕ від 31.10.2019 №333 о/с в частині визначення кількості днів за які повинна бути виплачена компенсація, а саме: змінено 8 діб на 12 діб (а.с.90).
Як вбачається із копії розрахункового листа за листопад 2019 року (а.с.43, зворотна сторона) в кінці листопада з позивачем проведено розрахунок та виплачено компенсацію за невикористані 8 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік.
Розрахунок за донараховані 4 доби щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік з позивачем було проведено 30.04.2020, шляхом зарахуванням коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 , що підтверджується копією розрахункового листа за квітень 2020 року і не заперечується позивачем (а.с.243, зворотна сторона).
Враховуючи те, що у відповідача відсутній обов`язок здійснювати виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки, відтак, і відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині внесення змін до наказу про звільнення позивача зі служби стосовно розрахунку грошового забезпечення та кількості днів відпустки, за які повинна надаватися грошова компенсація ОСОБА_1 .
Із позовної заяви також вбачається, що позивач не погоджується із розміром премії встановленої йому у листопаді 2019 року, оскільки на його думку, при здійсненні розрахунку при звільненні 05.11.2019, йому необхідно було встановити відсоток премії за жовтень 2019 року у розмірі 82,783 %.
Суд зазначає, що приписами пункту 12 розділу 2 Порядку № 260 визначено, що керівники органів поліції мають право преміювати поліцейських відповідно до особливостей проходження служби та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби з урахуванням специфіки і особливостей виконання покладених на нього завдань та у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції. Розміри премії встановлюються за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання та наявного фонду грошового забезпечення. Виплата премій поліцейським здійснюється за наказами керівників органів поліції. У випадку допущення поліцейськими проступків, які впливають на розмір премії, до наказу вносяться відповідні зміни та проводиться перерахунок премії в наступному місяці. Накази про преміювання поліцейських видаються до 25 числа кожного місяця на підставі списків начальників структурних підрозділів органу поліції, погоджених з фінансовим підрозділом у частині розміру фонду преміювання. Виплата премії проводиться щомісяця в останній день місяця за поточний місяць разом з виплатою грошового забезпечення. Поліцейським поліції охорони виплата премії здійснюється щомісяця до 07 числа за минулий місяць разом з виплатою грошового забезпечення.
Наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 02.10.2018 №1006 затверджене Положення про преміювання поліцейських Департаменту захисту економіки Національної поліції України (далі - Положення № 1006).
Згідно з підпунктом 3.1. пункту 3 Положення № 1006, преміювання визначається за результатами служби за місяць за такими показниками: 1) неухильне дотримання положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійність виконання своїх службових обов`язків відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) виконання заходів, передбачених планами роботи Національної поліції України, відповідного територіального органу та підпорядкованого йому структурного підрозділу; 4) виконавська дисципліна (виконання доручень Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, керівництва Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції України та відповідного територіального органу); 5) своєчасність та якість підготовки наказів, довідкових, аналітичних та інших матеріалів, що стосуються діяльності Національної поліції України; 6) виявлення причин та умови, що сприяють учиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, ужиття в межах своєї компетенції заходів для їх усунення; 7) ужиття заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічної безпеки, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; 8) службова дисципліна.
Підпунктом 5 пункту 4 Положення № 142 наказ про встановлення розміру премії поліцейським готує ВФЗБО на підставі поданих структурними підрозділами списків поліцейських на преміювання за встановленою формою (додаток 2) і списків, підготовлених ВФЗБО та підписаних начальником ДЗЕ (особою, яка виконує його обов`язки), щодо преміювання керівників структурних підрозділів ДЗЕ за встановленою формою (додаток 3).
Відтак, суд зазначає, що встановлення премії є правом, а не обов`язком керівника, і її розмір залежить від особистого внеску поліцейського в загальний результат служби та виплачується у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції.
Враховуючи те, що останнім днем роботи позивача було 05.11.2019, суд приходить до висновку, що керівником обґрунтовано встановлено ОСОБА_1 відсоток премії за фактично відпрацьований час саме у листопаді 2019 року, а не за попередній місяць - жовтень 2019 року, як вважає позивач.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання службових осіб Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної Поліції України виплатити на користь ОСОБА_1 його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 06.11.2019 по день фактичного розрахунку, то суд зазначає наступне.
Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.
Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).
Пунктом 1 Постанови №988 установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 3 Порядку №260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Наведені норми законодавства дають підставу для висновку, що нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Вказана позиція суду узгоджується з практикою Верховного Суду, яка викладена, зокрема, в постанові від 21.03.2018 у справі №806/533/16, від 01.03.2018 у справі №806/1309/17.
Суд зауважує, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Вищевказаний висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач звільнений зі служби в органах поліції 05.11.2019 (останній день служби), проте, розрахунок за невикористані 8 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки з позивачем проведено в кінці листопада, а доплату за 4 доби позивачу нараховано на його картковий рахунок 30.04.2020, отже, вказаний розрахунок із позивачем проведено із затримкою, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті компенсації за невикористану чергову відпустку за 2019 рік за період з 06.11.2019 по 30.04.2020. Відповідач по справі зазначає лише про незгоду з вимогами позивача щодо виплати середнього заробітку з мотивів відсутності провини відповідача в утворенні таких заборгованостей, не наводячи при цьому доводів щодо незгоди з визначенням суми, яка підлягає в такому випадку стягненню за час затримки при виплаті.
У той же час, щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в конкретних сумах, а також суму середнього заробітку за несвоєчасну виплату вищезазначеної надбавки, суд вважає дану вимогу передчасною, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. (ч. 1 ст. 5 КАС України)
Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оскарження останнього.
З аналізу викладеного вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
У зв`язку із викладеним, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права. Суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє. Суд зазначає, що права позивача, в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в конкретних сумах, а також суму середнього заробітку за час затримки виплати вказаної надбавки на час розгляду даної справи не порушені, оскільки надбавку за роботу в умовах режимних обмежень не було нараховано та не було виплачено, а тому вказані вимоги суд вважає, як такі, що заявлені на майбутнє, а відтак, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, то суд зазначає наступне.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.1 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України ).
Згідно із ч.ч.3,4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката закладений у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
З аналізу ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що до складу витрат включаються лише сплачені (або підлягають сплаті (пп.1 ч.3 ст. 134) стороною або її представником витрати, а відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При цьому, за вказаними вище приписами ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката та розмір суми, що підлягає сплаті, повинно бути відображено умовами договору, а в підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Так, у позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача судові витрати з надання правової допомоги у розмірі 7 000 грн.
Під час розгляду справи судом встановлено, що 03.02.2020 між ОСОБА_1 та адвокатом Павловським В.А. укладено договір про надання правової допомоги №0302/юр (а.с.46-49).
Як вбачається із вказаного договору, за надання послуг, передбачених цим договором, Замовник здійснює оплату в розмірі 7 000 грн, які сплачуються шляхом перерахування коштів на безготівковий рахунок Виконавця.
Варто зазначити, що відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" факти здійснення господарських операцій фіксуються первинними документами (документами, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення), які складаються під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Змістом вказаних норм встановлено, що документальним підтвердженням здійснення витрат на правову допомогу є наявність належним чином складених первинних документів, які відображають суть господарської операції по наданню цієї допомоги та підтверджують її фактичне здійснення.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.
На підтвердження надання адвокатом Павловським В.А. професійної правничої допомоги позивачу, останній надав суду лише копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ПТ № 2924 від 09.07.2019, копію ордера Серія НОМЕР_1 1004101 та копію договору № 0302/юр про надання правової допомоги від 03.02.2020.
Однак суд зазначає, що ні розрахункових документів, які б свідчили про оплату послуг адвоката в сумі 7 000 грн, ні акту виконаних робіт, з якого можна було б встановити обсяг та кількість виконаних адвокатом послуг, до матеріалів справи не додано.
Будь-яких інших заяв про відшкодування судових витрат до закінчення судових дебатів у справі сторонами зроблено не було.
За наведених вище обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 судових витрат з надання правової допомоги.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір" і такий ним не сплачувався. Відтак, підстави для компенсації витрат за сплату позивачем судового збору у справі відсутні.
Керуючись ст.ст. 2, 77, 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо невидання наказу про встановлення ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень з грудня 2017 року по листопад 2019 року.
Зобов`язати Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за посадами оперуповноваженого відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово-комунальному господарстві, аграрному секторі, лісовій галузі, сфері земельних відносин, інфраструктури та інтелектуальної власності управління захисту економіки в Сумській області, оперуповноваженого міськрайонного відділу №1 (м. Суми) управління захисту економіки в Сумській області, оперуповноваженого відділу протидії злочинам у бюджетній, кредитно-фінансовій, банківській сферах та зовнішньоекономічній діяльності управління захисту економіки в Сумській області за період з грудня 2017 року і до моменту фактичного звільнення.
Зобов`язати Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті компенсації за невикористану чергову відпустку за 2019 рік за період з 06.11.2019 по 30.04.2020.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до п. 3 розділу VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені, зокрема, статтею 295 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Повний текст рішення складено і підписано 22.06.2020.
Суддя Н.В. Савицька