Справа № 200/4088/20-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2020-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2020 р. Справа№200/4088/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в призначенні соціальної допомоги Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради № 2090 від 11.10.2019 року, яким ОСОБА_1 не призначено щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за заявою від 26.09.2019 року,

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_1 щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за заявою від 26.09.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Дружківської міської ради як внутрішньо переміщена особа з 16.12.2015 року та отримувач адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. 26.09.2019 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк в якій зазначено місце роботи та час з якого особа працює. Допомога за зазначеною заявою не була призначена. 25.11.2019 року він особисто звернувся до відповідача та йому було надано повідомлення про відмову в призначенні соціальної допомоги від 11.10.2019 року на підставі п.7 Порядку призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого Постановою КМУ від 01.10.2014 року №505. Також, позивач зазначає, що 02.01.2020 року ним було отримано від відповідача лист №2206 від 27.12.2019 року з копією рішення про відмову в призначенні соціальної допомоги від 11.10.2019 року №2090.

Позивач не погоджується з рішенням відповідача від 11.10.2019 року № 2090, вважає його таким, що було винесено з порушенням норми матеріального права.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 200/4088/20-а в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

У встановлений судом строк, відповідачем через відділ документообігу та архівної роботи суду був наданий відзив на адміністративний позов позивача, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. Свою позицію відповідач вмотивовував тим, що відповідно до вимог абзацу 10 пункту 3 Порядку: «Особам працездатного віку, яким виплату грошової допомоги було припинено відповідно до пункту 7 цього Порядку, грошова допомога не призначається, крім осіб, які після припинення виплати грошової допомоги втратили працездатність». 26 вересня 2019 року позивач звернувся до управління з заявою про призначення допомоги. За результатом розгляду заяви позивача, управління дійшло висновку щодо відмови у призначенні допомоги з огляду на підстави для припинення призначеної адресної допомоги за попередньою його заявою відповідно до п.7 Порядку. При цьому, зазначає, що з часу припинення виплат Позивачу 23 липня 2017 року (згідно вимог пункту 7 Порядку) до подання ним нової заяви 26 вересня 2019 року пройшов термін більший, ніж шестимісячний термін, але Позивачем не враховано, що відповідно до вимог абзацу 10 пункту 3 Порядку особам працездатного віку, яким виплату грошової допомоги було припинено відповідно до пункту 7 цього Порядку, грошова допомога не призначається, крім осіб, які після припинення виплати грошової допомоги втратили працездатність. Оскільки зазначених доказів про непрацездатність Позивача до управління не надано, то у управління немає законних підстав для призначення адресної допомоги.

На підставі зазначеного, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Згідно з нормами статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , громадянин України (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 05 червня 1997 року Ясинуватським МВ УМВС України в Донецькій області), є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28.09.2016 року № НОМЕР_2 з визначеною адресою місця проживання: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, 26.09.2019року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. У заяві зазначено, що позивач працює у ФОП ОСОБА_2 з 08.11.2018 року.

Рішенням управління соціального захисту населення Дружківської міської ради відмовлено ОСОБА_1 в допомозі на проживання згідно п.7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги ВПО затвердженого постановою КМУ №505.

Повідомленням від 11.10.2019 року про відмову в призначенні соціальної допомоги ОСОБА_1 повідомлено, що допомога переміщеним особам на проживання не призначена згідно п.7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги ВПО затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 року №505.

У матеріалах справи наявним є витяг з протоколу №39 засідання міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.10.2019 року, в якому комісія вирішила призначити (відновити) виплату ОСОБА_1 .

Також, листом від 27.11.2019 року №1410, управління соціального захисту населення Дружківської міської ради повідомило позивача про те, що його довідка внутрішньо переміщеної №1423-35252 від 28.09.2016 року станом на 27.11.2019 року є дійсною, рішення про скасування довідки не приймалось.

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 , з 08.11.2018 року по 07.11.2019 року позивач працював у фізичної особи -підприємця ОСОБА_2 на посаді продавця-консультанта та з 07.11.2019 року позивач звільнений із займаної посади за закінченням терміну трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України.

У матеріалах справи також є наявною копія Наказу (розпорядження) №1 про прийняття на роботу з 08.11.2018 року ОСОБА_1 за умовами контракту до 07.11.2019 року.

Наказом (розпорядження) №2 про припинення трудового договору (контракту) звільнено з 7 листопада 2019 року ОСОБА_1 за закінченням терміну трудового договору.

Разом з тим, з матеріалів трудової книжки вбачається, що з 15.11.2019 року позивач прийнятий на приватне підприємство «Орхідея» оператором заправних станцій (наказ від 14.11.2019 року №62).

На підтвердження зазначеного, позивачем до матеріалів справи надано копію наказу №62 від 14.11.2019 року про прийняття оператором заправних станцій ОСОБА_1 з 15 листопада 2019 року з окладом в розмірі 4 190 грн.

Листом від 23.12.2019 року №Д-481-12, управління соціального захисту населення Дружківської міської ради повідомило позивача за результатом його звернення від 10.12.2019 року про те, що останній перебуває на обліку в управлінні як отримувач грошової допомоги з 16.12.2015 року. 25.09.2017 року він звернувся до управління з заявою про призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк, в якій повідомив про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги. Грошова допомога призначена з 25.09.2017 по 24.03.2018 у розмірі 442,00 грн. 26.03.2018 він звернувся до управління з заявою про призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк, в якій повідомив про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги. Під час підготовки справи для передачі на опрацювання було виявлено відсутність сплати єдиного соціального внеску протягом тривалого часу і за запитом управління заявником була додана копія трудової книжки з записом про звільнення 04.04.2017 р. Управлінням було здійснено перерахунок в межах терміну призначення у зв`язку зі зміною категорії працездатності у відповідності до вищевказаних пунктів 3 та 7 Порядку. Утворена переплата з 01.05.2017 по 24.03.2018 у розмірі 3977,04 грн. була погашена у повному обсязі до 19 вересня 2018 року. 26.09.2019 він звернувся до управління з заявою про призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк. Відповідно до пункту 7 та на підставі абз. 10 пункту 3 Порядку рішенням від 11.10.2019 2090 відмовлено у призначенні грошової допомоги.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою та суб`єктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір у сфері соціального захисту з приводу правомірності відмови у призначенні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

02 вересня 2014 року прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», що набрав чинності 15.10.2014 року, яким визначені тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлено Законом України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706).

Механізм надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (далі - грошова допомога) врегульовано Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 року (далі - Порядок № 505).

Відповідно до статті 1 Закону № 1706 внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною першою статті 4 Закону № 1706 передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково; підставами для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Відповідно до статті 5 Закону № 1706 довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Довідкою від 28.09.2016 року № підтверджено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою.

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Грошова допомога внутрішньо переміщеним особам призначається на сім`ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди у довільній формі про виплату йому грошової допомоги від інших членів сім`ї (далі - уповноважений представник сім`ї) у таких розмірах: для осіб, які отримують пенсію, та дітей - 1000 гривень на одну особу (члена сім`ї); для осіб з інвалідністю I групи та дітей з інвалідністю - 130 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; для осіб з інвалідністю II групи - 115 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; для осіб з інвалідністю III групи - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність; для працездатних осіб - 442 гривні на одну особу (члена сім`ї).

Загальний розмір допомоги на сім`ю розраховується як сума розмірів допомоги на кожного члена сім`ї та не може перевищувати 3000 гривень, для сім`ї, до складу якої входять особи з інвалідністю або діти з інвалідністю, - 3400 гривень, для багатодітної сім`ї - 5000 гривень.

Для отримання грошової допомоги (у тому числі у разі призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк, якщо її виплата раніше не здійснювалася через установи уповноваженого банку) уповноважений представник сім`ї звертається за фактичним місцем проживання (перебування) сім`ї до установи уповноваженого банку для відкриття в установленому порядку поточного рахунка, пред`являє паспорт громадянина України або інший документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, а для іноземців та осіб без громадянства - документ, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, та подає на адресу уповноваженого органу відповідну заяву про надання грошової допомоги (для призначення грошової допомоги вперше) або заяву, в якій повідомляє про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги (у разі призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк, якщо її виплата раніше не здійснювалася через установи уповноваженого банку). З метою визначення дати, часу та адреси подання заяви уповноважений представник сім`ї звертається у контакт-центр уповноваженого банку (п.5 Порядку №505).

Якщо у складі сім`ї, якій призначено грошову допомогу, відбулися зміни, розмір грошової допомоги перераховується з місяця, наступного за місяцем виникнення таких змін, за заявою уповноваженого представника сім`ї або інформацією, поданою компетентним органом.

Пунктом 6 Порядку №505 передбачені підстави, коли грошова допомога не призначається, а саме: будь-хто із членів сім`ї (крім сімей, до складу яких входять військовослужбовці з числа внутрішньо переміщених осіб, які захищають незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції) має у власності житлове приміщення / частину житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану; будь-хто з членів сім`ї має на депозитному банківському рахунку (рахунках) кошти у сумі, що перевищує 25-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Відповідно до п.7 Постанови №505 якщо у складі сім`ї, якій призначено грошову допомогу, є особи працездатного віку (крім громадян, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку; громадян, які доглядають за дітьми, що потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більш як до досягнення ними шестирічного віку; громадян, які мають трьох і більше дітей віком до 16 років і доглядають за ними; громадян, які доглядають за особами з інвалідністю I групи або та дітьми з інвалідністю віком до 18 років, або особами з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, або особами, які досягли 80-річного віку; а також фізичних осіб, які надають соціальні послуги, та студентів денної форми навчання), які не працевлаштувалися, в тому числі за сприянням державної служби зайнятості, або перебувають в трудових відносинах з роботодавцями на тимчасово окупованій території України, в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення, але фактично не працюють, протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги, її розмір для працездатних членів сім`ї на наступні два місяці зменшується на 50 відсотків, а на наступний період - припиняється.

Особам працездатного віку, яким виплату грошової допомоги було припинено відповідно до пункту 7 цього Порядку, грошова допомога не призначається.

Особи працездатного віку, яким призначено грошову допомогу, зобов`язані інформувати у триденний строк уповноважений орган про факт працевлаштування або перебування на обліку як безробітних.

За приписами п.12 Порядку №505 виплата грошової допомоги припиняється з наступного місяця у разі: подання уповноваженим представником сім`ї заяви про припинення виплати грошової допомоги; надання інформації державної служби зайнятості про те, що працездатні члени сім`ї протягом двох місяців не працевлаштувалися за сприянням державної служби зайнятості або перебувають в трудових відносинах з роботодавцями на тимчасово окупованій території України, в районах проведення антитерористичної операції чи населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення, але фактично не працюють; зняття з обліку внутрішньо переміщеної особи; виявлення уповноваженим органом факту подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги.

Виплата грошової допомоги може бути поновлена, якщо протягом місяця з місяця припинення її виплати уповноважений представник сім`ї повідомив уповноваженому органу про зміну обставин, які вплинули на припинення виплати грошової допомоги.

В контексті викладеного, суд зазначає, що з системного аналізу норм зазначеного Порядку надання щомісячної адресної допомоги вбачається, що грошова допомога на наступний строк не призначається тільки тим особам, які продовжують перебувати у статусі не працевлаштованої (безробітної) особи, в разі, якщо така особа працевлаштувалася і її статус не суперечить пунктам 2, 3, 5, 6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги, то вона знову набуває право на призначення щомісячної адресної допомоги.

Вказаний підхід відповідає не тільки нормам вищенаведеного Порядку, але також відповідає духу та меті надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам, які полягають в тому, що така допомога протягом послідових шестимісячних періодів надається всім внутрішньо переміщеним особам або сім`ям внутрішньо переміщених осіб, які працевлаштувалися на новому місці проживання та не є власниками житлових приміщень, розташованих в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, або не мають на депозитному банківському рахунку коштів у сумі, що перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Слід звернути увагу на те, що Порядком № 505 не встановлено жодного обмеження особи звернутись після працевлаштування з новою заявою про призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Крім того, пунктом 6 Порядку № 505 визначені виключні підстави, коли грошова допомога не призначається, серед яких відсутня така підстава, як звернення особи за призначенням грошової допомоги після припинення її виплати даній особі відповідно до пункту 7 цього Порядку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , з початком бойових дій на території Ясинувата Донецької області як тимчасово переміщена особа з району проведення антитерористичної операції, перемістився до м. Дружківка та як зазначає відповідач у листі від 23.12.2019 року №Д-481-12 16.12.2015 року йому призначено щомісячну адресну допомогу у розмірі 442,00грн., з 16.02.2016 року по 22.03.2016 року в розмірі 221,00 грн. (період дії довідки по 22.03.2016 року), 23.04.2016 року здійснено перерахунок грошової допомоги у межах терміну призначення з 23.03.2016 року по 15.04.2016 року щомісячно у розмірі 221,00 грн., перерахунок в межах терміну призначення виконано за період з 16.12.2015 року по 15.06.2016 року в розмірі 442,00 грн., за період з 23.09.2016 року по 22.03.2017 року призначена грошова допомога у розмірі 442,00 грн., за період з 25.09.2017 року по 24.03.2018 року призначена грошова допомога у розмірі 442,00 грн. На підставі наданої інформації розпорядженням начальника управління від 02.05.2018 року № 86 позивачу здійснено перерахунок в межах терміну призначення у зв`язку зі зміною категорії працездатності (у трудовій книжці наявний запис про звільнення 04.04.2017 року) у відповідності до пунктів 3 та 7 Порядку, а саме: з 01.05.2017 року по 22.05.2017 року в розмірі 442,00 грн., з 23.05.2017 року по 22.07.2017 року в розмірі 221,00 грн. Утворена переплата з 01.05.2017 року по 24.03.2018 року у розмірі 3977,04 грн. відповідно до зобов`язання позивача про повернення надміру виплачених коштів від 15.05.2018 року погашена у повному обсязі до 19 вересня 2018 року.

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 , з 08.11.2018 року по 07.11.2019 року останній працював у фізичної особи -підприємця ОСОБА_2 на посаді продавця-консультанта та з 07.11.2019 року позивач звільнений із займаної посади за закінченням терміну трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України. При цьому, з 15.11.2019 року позивач прийнятий на приватне підприємство «Орхідея» оператором заправних станцій (наказ від 14.11.2019 року №62).

Верховним Судом у постанові від 27 березня 2018 року по аналогічній адміністративній справі №333/3750/17 (2-а/333/199/17) висловлено правову позицію, що у разі припинення виплати особі грошової допомоги на підставі пункту 7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, така допомога їй не призначається лише на наступний строк. При цьому, чинним законодавством не встановлено заборони на призначення такої допомоги особі в подальшому. З системного аналізу пункту 12 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг вбачається, що вказаним пунктом регулюються умови припинення призначеної грошової допомоги та умови поновлення виплат допомоги, яка була раніше призначена але її виплата була припинена з зазначених підстав. Порядок не містить заборони чи інших обмежень на право отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за умови її отримання раніше. Допомога надається не більше ніж на 6 місяців і у подальшому за заявою строк може бути пролонговано.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України Суд зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності. Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.

За таких обставин, коли з моменту припинення виплати грошової допомоги по день звернення уповноваженого представника сім`ї до відповідача із заявою про виплату йому вказаної допомоги, як працевлаштованої особи, минув шестимісячний строк, тобто наступний строк в розумінні п. 3 Порядку, то у відповідача відсутні правові підстави для не призначення грошової допомоги, посилаючись на п. п. 3, 7 Порядку 505, оскільки грошова допомога на наступний строк не призначається тільки тим особам, які продовжують перебувати у статусі непрацевлаштованої (безробітної) особи, а у разі якщо така особа працевлаштувалась і її статус не суперечить зазначеним вище пунктам Порядку, то вона знову набуває право на призначення щомісячної адресної допомоги.

Враховуючи наведене, суд вважає, що, приймаючи рішення про відмову у призначенні щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам на наступний шестимісячний строк позивачу, відповідач діяв з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством, тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення, яке оскаржується, підлягають задоволенню.

Аналогічна позиція в подібних правовідносинах викладена в постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 415/4379/17, від 16 квітня 2019 року у справі № 243/6470/17.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити та виплатити щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за заявою від 26.09.2019 року, суд враховує наступне.

Відповідно до частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Ради 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, а саме суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Наведене повністю відповідає змісту статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною третьою якої визначене, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Тобто, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру.

Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Аналізуючи даний адміністративний спір суд наголошує, що суб`єкт владних повноважень, яким в даному випадку є Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради, здійснив реалізацію дискреційних повноважень шляхом відмови в призначенні соціальної допомоги.

Оскільки прийняття рішення про призначення допомоги переміщеним особам є владними дискреційними функціями органу владних повноважень, такий обов`язок покладений на орган владних повноважень нормами чинного законодавства, на час розгляду справи відповідачем визначені Законом владні дискреційні функції виконані, суд вважає, що належним способом захисту прав, свобод, інтересів позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 26.09.2019 року про призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам з урахуванням норм чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 11.04.2020 року було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. за подання до суду адміністративного позову про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, судовий збір у розмірі 630,60 грн. (75%) підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 .

На підставі вищевикладеного та керуючись статями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 253-263, 293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради від 11.10.2019 року № 2090 про відмову в призначенні соціальної допомоги ОСОБА_1 .

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради (84206, Донецька область, м.Дружківка, вул.Машинобудівників, 64 ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.09.2019 року про призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам з урахуванням норм чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.

В іншій частині задоволення позовних вимог-відмовити.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради (84206, Донецька область, м.Дружківка, вул.Машинобудівників, 64 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 630 (шістсот тридцять) гривень 60 копійок.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 22 червня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя П.В. Кочанова