Справа № 300/2372/19
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/2372/19 пров. № А/857/2836/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Гавгун С.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Клюби П.Р.,

представника відповідача Луцишин В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Шумей М.В.,

час ухвалення рішення 11:06:29,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення 03.02.2020 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Івано-Франківській області (ГУ НП у Івано-Франківській області), яким просила: визнати незаконним та скасувати наказ ГУ НП в Івано-Франківській області від 08.11.2019 року № 356 о/с про її звільнення зі служби в поліції на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби); поновити її з 08.11.2019 року на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 1 Галицького ВП Тисменицького ВП ГУ НП в Івано-Франківській області та допустити до виконання службових обов`язків; стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 200000,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року позов задоволено частково: визнано незаконним та скасовано наказ начальника ГУ НП в Івано-Франківській області від 08.11.2019 року № 356 о/с про звільнення зі служби в поліції капрала поліції Стефунько ОСОБА_2 .В., поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 1 Галицького відділення поліції Тисменицького відділу поліції ГУ НП в Івано-Франківській області на підставі п. 6 п. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби); поновлено капрала поліції ОСОБА_1 з 08.11.2019 року на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 1 Галицького відділення поліції Тисменицького відділу поліції ГУ НП в Івано-Франківській області та допустити до виконання службових обов`язків; стягнути з ГУ НП в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 08.11.2019 року до 28.01.2020 року; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також суд стягнув з ГУ НП в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Рішення мотивоване тим, що висновки відповідача про неналежне виконання службової дисципліни, яке полягає у вчиненні ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 130, 124, 122- 4, 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП), є необґрунтованими, оскільки на даний час рішеннями судів по факту вчинення позивачем вищевказаних адміністративних правопорушень спростовано, а тому зазначені факти судом не підтверджено, в зв`язку із чим накладення дисциплінарного стягнення на позивача в частині винесення оскаржуваного наказу без врахування висновків суду є протиправним, а застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби є крайнім заходом дисциплінарного стягнення, та є неспівмірним із виявленим проступком. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано суду достатніх та належних доказів, які б свідчили про правомірність оскарженого наказу від 08.11.2019 року № 356о/с, а тому його слід визнати протиправним та скасувати. Також суд дійшов висновку, що підлягають задоволенню вимоги позивача про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вони є похідними від вимоги про скасування зазначеного наказу. Водночас, щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначив, що ОСОБА_1 не наведено жодних підстав та не надано жодних доказів, які б підтверджували сам факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, або втрати немайнового характеру та доказів необхідності додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, доказів про погіршення здоров`я, що стало наслідком саме обставин, пов`язаних із звільненням з поліції, а тому суд дійшов висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою і не підлягає задоволенню.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили сторони.

Позивач оскаржив рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог. Вважає, що рішення в цій частині є незаконним і необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, суд неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи, також висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення у вказаній частині та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що у зв`язку з проведенням перевірки, службового розслідування, звільнення її зі служби, складенням чотирьох протоколів про адміністративні правопорушення та їх розгляду в суді, а також за час вимушеного прогулу, вона пережила душевні страждання, пов`язані з несправедливим обвинуваченням у вчиненні вказаних правопорушень, підриві авторитету і довіри до поліції. Факт складання одночасно чотирьох протоколів, на її переконання, свідчить про значний психологічний тиск на неї з боку керівництва ГУ НП у Івано-Франківській області, поширення недостовірної інформацій щодо неї та її дискредитацію. Вона була змушена терпіти душевні страждання, внаслідок чого значно погіршився стан її здоров`я, в зв`язку з чим вона була змушена звертатись за медичною допомогою до сімейного лікаря, а також пройти обстеження та лікування у лікаря-кардіолога.

Відповідач оскаржив рішення в частині задоволення позову. Вважає, що рішення в цій частині ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, суд неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи, також висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить рішення у вказаній частині скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що підставою для звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції стали обставини порушення нею службової дисципліни, а саме відмова позивача від обстеження на встановлення стану алкогольного сп`яніння, а потім проходження його, що підтвердило факт керування транспортним засобом в стані сп`яніння, а також самовільне залишення місця ДТП , порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів та керування транспортним засобом особою, яка не мала відповідних документів на право керування транспортним засобом або не пред`явила їх під час перевірки. Питання наявності чи відсутності вчинення нею адміністративного правопорушення не має значення для притягнення її до дисциплінарного проступку, оскільки дані обставини не спростовують можливість притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності за наявності відповідних підстав. Також відповідач вважає, що вчинене ОСОБА_1 порушення несумісне з її посадою, оскільки нею скоєно проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього, як до носія влади та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому виклав свої заперечення проти вимог та доводів апеляційної скарги, зазначив, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову є законним та обґрунтованим, просить його в цій частині залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Наказом ГУ НП в Івано-Франківській області від 24.09.2019 року № 1626 ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції України.

Наказом ГУ НП в Івано-Франківській області від 08.11.2019 року № 356 о/с «По особову складу» ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного наказу відповідача з таких підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_1 з 25.01.2019 року проходила службу в поліції на посаді інспектора поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 1 Галицького ВП Тисменицького ВП ГУ НП в Івано-Франківській області.

Наказом керівника ГУ НП в Івано-Франківській області від 06.09.2019 року № 1519 було призначено службове розслідування за фактом протиправних дій інспектора сектору реагування патрульної поліції № 1 Галицького ВП Тисменицького ВП ГУ НП в Івано-Франківській області.

Згідно з висновком, складеним за результатом службового розслідування, встановлено, що ОСОБА_1 допущено порушення вимог п. 2.10 розділу 2 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, пп. 1 п. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», ч. 3 ст. 1 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 року № 2337-VIII та наказу МВС України від 09.11.2016 року № 1179 «Про затвердження правил етичної поведінки поліцейських», що виразилось у неетичній поведінці на місці дорожньо-транспортної пригоди; відмові пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а в подальшому проходження вказаного тесту з позитивним результатом 0,80‰; недотриманні норм етичної поведінки поліцейських під час спілкування з громадянами, що призвело до підриву авторитету органів поліції, основним критерієм оцінки діяльності яких є рівень довіри населення. Зокрема, у висновку зазначено таке. 05.09.2019 року о 21:04 год. в чергову частину Рогатинського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області зі спецлінії « 102» надійшло повідомлення від громадянина ОСОБА_3 про те, що 05.09.2019 року о 20:59 год. за адресою: Рогатинський район, с. Залужжя, вул. Головна, трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_1 та «Пежо» на іноземних номерах. Виїздом на місце події встановлено, що 05.09.2019 року ОСОБА_1 , яка перебуваючи на лікарняному, керуючи автомобілем марки Пежо 307, реєстраційний номер НОМЕР_2 , по вул. Мухи, 2 в м. Рогатин, рухаючись заднім ходом, не переконавшись, що не створює небезпеку іншим учасникам дорожнього руху, допустила зіткнення з автомобілем марки Шкода Октавія, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті чого автомобілі отримали незначні механічні пошкодження, потерпілих немає. Не зважаючи на вищевикладене, ОСОБА_1 , ігноруючи вимогу свідків про зупинку, залишила місце події(зіткнення), різко прискорилася і поїхала в невідомому напрямку. Пізніше її автомобіль було знайдено в с. Залужжя Рогатинського району, куди прибули працівники Рогатинського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області. У ході документування вказаної вище пригоди у працівників поліції виникла підозра щодо перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю, нечіткі висловлювання, похитування. На прохання пройти освідування за допомогою алкотестера «Драгер» на факт вживання алкогольних напоїв позивач спочатку відмовилася, проте пізніше (через дві години) після прибуття на місце події працівників ГУ НП в Івано-Франківській області, вона в подальшому пройшла освідування, результат тесту 0,80 проміле. Наведені обставини були встановлені на підставі пояснень і рапортів співробітників ГУ НП в Івано-Франківській області, які здійснювали виїзд за місцем проживання позивача, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який перебував в автомобілі останнього. Зважаючи на викладене, комісія рекомендувала звільнити ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Також за описаними у висновку обставинами відносно позивача були складені протоколи про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст. 130 (керування транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння або відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння), ст. ст. 124 (порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів), 122-4 (залишення водіями транспортних засобів на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні) КУпАП, а також винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 126 КУпАП (керування транспортним засобом без посвідчення водія, реєстраційного документа на транспортний засіб та страхового поліса про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або непред`явлення цих документів до перевірки).

На підставі зазначеного висновку службового розслідування, як описано вище, ГУ НП в Івано-Франківській області видано наказ від 24.09.2019 року № 1626, яким ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, а наказом відповідача від 08.11.2019 року № 326 о/с позивача звільнено зі служби в поліції у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII (Закон № 580-VIII) поліцейський зобов`язаний, зокрема: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону № 580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України (далі Дисциплінарний статут), затвердженого Законом України від 15.03.2018 року № 2337-VIII, службова дисципліна це дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників. Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 3 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених ст. 18 Закону № 580-VIII, зобов`язує поліцейського, зокрема, бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 09.11.2016 року № 1179 затверджено «Правила етичної поведінки поліцейських», які є узагальненим зібранням професійно- етичних вимог щодо правил поведінки поліцейських та спрямовані на забезпечення служіння поліції суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку на засадах етики та загальнолюдських цінностей. Дотримання вищезазначених вимог Дисциплінарного статуту та Правил є обов`язком кожного поліцейського незалежно від того перебуває він під час виконання службових обов`язків чи у позаслужбовий час, що пов`язане з особливостями проходження служби в Національній поліції.

Відповідно до п. п. 2.5, 2.10 розділу 2 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2011 року № 1306, водії зобов`язані у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці: увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог ПДР вжити можливих заходів для надання до медичної допомоги потерпілим, повідомити про ДТП орган чи уповноважений підрозділ поліції і чекати прибуття працівників поліції. Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Частинами 1, 2 ст. 11 Дисциплінарного статуту передбачено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну службову відповідність; пониження у спеціальному званні на один ступінь; звільнення з посади; звільнення із служби в поліції.

Відповідно до ст. 13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків. Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони. До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну службову відповідність; пониження у спеціальному званні на один ступінь; звільнення з посади; звільнення із служби в поліції.

Отже, відповідно до вказаних норм законодавства для застосування до поліцейського будь-якого виду дисциплінарного стягнення необхідно встановити факт вчинення ним дисциплінарного проступку, що призвело до порушення ним службової дисципліни. Дисциплінарний проступок полягає у конкретних діях чи бездіяльності, які вчинені поліцейським протиправно та умисно, або у разі невиконання поліцейським конкретних службових обов`язків. При цьому, для застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення, факт вчинення ним дисциплінарного проступку повинен бути встановлений у передбаченому законодавством порядку.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського. Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків. Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення. Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

«Порядок проведення службових розслідувань в Національній поліції України» затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 року № 893 (далі Порядок № 893).

Так, відповідно до п. 1, 4 розділу 5 Порядку № 893 проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.

Тобто мета службового розслідування полягає в тому, щоб повно, об`єктивно та всебічно встановити: обставини (час, місце) і наслідки правопорушення, з приводу якого було призначено розслідування; осіб, винних у правопорушенні, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли негативним наслідкам або створювали загрозу їх спричинення; наявність причинного зв`язку між неправомірним діянням особи, щодо якої призначено службове розслідування, та його наслідками; причини правопорушення та умови, що сприяли правопорушенню; вимоги законів чи інших нормативно-правових актів, розпорядчих документів або службових обов`язків, що були порушені; ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення, та мотиви протиправної поведінки поліцейського і його ставлення до вчиненого.

Водночас, проаналізувавши зміст зазначеного вище висновку службового розслідування, колегія суддів вважає, що ним достовірно та беззаперечно не встановлено вчинення ОСОБА_1 конкретних дій чи бездіяльності, що містять безпосередні ознаки дисциплінарного проступку.

Зокрема, як правильно вказав суд першої інстанції, фактичною підставою для звільнення позивача зі служби в поліції слугувало вчинення нею адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, 124, 122- 4, 126 КУпАП, а також не дотримання норм етичної поведінки поліцейських під час спілкування з громадянами, що призвело до підриву авторитету органів поліції, основним критерієм оцінки діяльності яких є рівень довіри населення.

Водночас, судом обґрунтовано враховано, що постановою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 23.09.2019 року у справі № 349/1568/19 провадження у даній справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, а саме за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Також постановою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 06.11.2019 року у справі № 349/1584/19 задоволено позов ОСОБА_1 до Рогатинського ВП Тисменицького ВП ГУ НП України в Івано-Франківській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення: скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення від 05.09.2019 року серії ДПО18 № 331458 та закрито провадження у даній справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 31.10.2019 року у справі № 349/1569/19 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 03.10.2019 року та закрито провадження у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ст. ст. 124, 122-4 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень.

Зазначені судові рішення набрали законної сили.

Відповідно до ч. ч. 4, 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена така постанова, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, судовими рішеннями, які набрали законної сили, спростовано факти вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень за ч. 1 ст. 130, ст. ст. 124, 122-4, 126 КУпАП, які стали підставою для звільнення її зі служби в поліції.

Щодо доводів відповідача про те, що позивача було звільнено зі служби в поліції не за вчинення адміністративних правопорушень, а за порушення службової дисципліни, колегія суддів зазначає, що у спірному випадку дії, які відповідач вважає дисциплінарним проступком, фактично повністю співпадають із кваліфікацією за наведеними статтями КУпАП. Отже, для підтвердження фактів вчинення ОСОБА_1 таких дій великою мірою залежить від встановлення судами відповідних обставин за результатами розгляду справ про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст. 130 та ст. ст. 124, 122-4, 126 КУпАП і адміністративної справи про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення за ст. 126 КУпАП. Однак, як описано вище, у жодній з цих справ не було підтверджено та доведено факти вчинення ОСОБА_1 вказаних адміністративних правопорушень, а навпаки встановлено відсутність таких фактів.

При цьому, крім самого встановлення фактів невчинення позивачем адміністративних правопорушень, колегія суддів враховує також мотиви, з яких суди дійшли відповідних висновків, оскільки ці обставини спростовують не лише вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, а й вчинення нею дій, які відповідач кваліфікував як порушення вимог законодавства та, відповідно, як вчинення дисциплінарного проступку.

Так, постанова Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 23.09.2019 року у справі № 349/1568/19 (щодо ст. 130 КУпАП) мотивована тим, що особами, які склали протокол, не був дотриманий встановлений «Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом МВС України, МОЗ України 09.11.2015 року № 1452/735, порядок виявлення у водія стану алкогольного сп`яніння, оскільки огляд ОСОБА_1 проводився поліцейським не на місці зупинки транспортного засобу (у протоколі зазначено дата вчинення порушення 05.09.2019 року, час 19 год. 15 хв., місце м. Рогатин вул. Мухи, 1, а протокол складено 05.09.2019 року о 22 год. 38 хв. за адресою: вул. Франка, 14 с. Залужжя Рогатинського району). Крім того, до матеріалів справи не долучено доказів того, що ОСОБА_1 у зазначений в протоколі час керувала транспортним засобом. Згідно з долученою до справи роздруківкою приладу "Драгер" 05.09.2019 року о 21 год. 47 хв. ОСОБА_1 пройшла освідування на стан алкогольного сп`яніння. Проте згідно з токсикологічним дослідженням № 1582, проведеним Івано-Франківським обласним наркологічним диспансером, 05.09.2019 року о 23 год. 25 хв. було здійснено відбір біоматеріалу (крові) у ОСОБА_1 і за результатами дослідження в крові.

Отже, зважаючи, що за результатами токсикологічного дослідження, проведеного в той же день, етанолу в крові ОСОБА_1 не виявлено, освідування позивача за допомогою приладу «Драгер» було проведено не безпосередньо в час, коли вона керувала транспортним засобом чи відразу після цього, а через тривалий проміжок часу, незгоду позивача із показниками цього приладу, а також на пояснення позивача про те, що після прибуття додому вона вживала заспокійливий лікарський засіб, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено факту перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння, а самі лише дані приладу «Драгер» не є достатнім та достовірним доказом цього.

Постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 31.10.2019 року у справі № 349/1569/19 (щодо ст. ст. 124, 122-4 КУпАП) мотивована посиланням на висновок судового експерта від 30.10.2019 року, згідно з яким на оглянутому автомобілі «Peugeot 307» ОСОБА_1 пошкоджень, характерних для ДТП не виявлено, а пошкодження на автомобілі потерпілого неможливі без залишення слідів контактування на автомобілі ОСОБА_1 . Цей висновок експерта спростовує обвинувачення, які базуються на неперевірених об`єктивними доказами показаннях потерпілого та свідка. Між тим, в частині, яка стосується пошкоджень на автомобілі, їх показання є припущеннями, що спростовані вказаним експертним висновком. Інших об`єктивних даних у справі немає, схема до протоколу не складена. Поліцейські самої пригоди не бачили, там описано все зі слів потерпілого та свідка. Тому дані протоколу щодо механізму виникнення пошкоджень також спростовані.

Отже, вказаним судовим рішенням та висновком судового експерта, який відповідачем не спростований, встановлено відсутність самого факту здійснення ОСОБА_1 автомобілем марки Пежо 307, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким вона керувала, наїзду (зіткнення) на автомобіль марки Шкода Октавія, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 .

Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що саме інформація про зіткнення автомобіля, яким керувала позивач, з іншим автомобілем та заподіяння внаслідок цього пошкоджень останнього, фактично і була першопричиною проведення відповідної перевірки та службового розслідування посадовими особами ГУ НП України в Івано-Франківській області та Рогатинського ВП Тисменицького ВП ГУ НП України в Івано-Франківській області, оскільки всі інші порушення, допущені позивачем за твердженням відповідача (залишення місця ДТП, неетична поведінка у спілкуванні з ОСОБА_3 , перебування у стані алкогольного сп`яніння тощо) є похідними від можливої ДТП.

Щодо тверджень відповідача про недотримання ОСОБА_1 норм етичної поведінки поліцейських, колегія суддів зазначає, що ГУ НП в Івано-Франківській області дані питання належно не досліджувались, відповідач не надав вмотивованих доводів в чому конкретно полягало таке порушення та якими доказами воно підтверджується.

Також суд першої інстанції обґрунтовано врахував позицію, висловлену Європейським судом з прав людини в рішенні від 10.02.1995 року у справі «Аллен де Рібемон проти Франції», згідно з якою принцип презумпції невинуватості це перш за все гарантія процесуального характеру у кримінальних справах, але сфера застосування цього принципу значно ширша: він обов`язковий не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що наказ ГУ НП у Івано-Франківській області від 08.11.2019 року № 356 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 Закону № 580-VIII день звільнення вважається останнім робочим днем.

Враховуючи наведене вище, а саме незаконність звільнення позивача, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 необхідно поновити на посаді, яку вона займала перед звільненням, а саме інспектора сектору реагування патрульної поліції № 1 Галицького відділення Тисменицького відділу поліції ГУ НП в Івано-Франківській області з дати її звільнення з 08.11.2019 року.

Також відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно та обґрунтовано стягнув з ГУ НП в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу, який тривав з 08.11.2019 року (з дня звільнення) до 28.01.2020 року (дата ухвалення судом рішення про поновлення на службі).

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, колегія судів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Також колегія суддів враховує роз`яснення, надані у п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», де зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень ч. ч. 2-5 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Враховуючи зміст наведеної норми законодавства, колегія суддів зазначає, що саме по собі порушення прав особи не свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Зважаючи на наведене вище, оцінивши і проаналізувавши надані позивачем пояснення та докази, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність ОСОБА_1 того, що оскаржуваним звільненням зі служби ГУ НП в Івано-Франківській області заподіяло їй моральну шкоду, а саме позивач не надала належних пояснень та доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями та рішеннями відповідача та заподіянням їй шкоди, а також з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Крім того, на думку колегії суддів, визнання судом порушення з боку відповідача (незаконного звільнення) та поновлення позивача на службі в поліції саме по собі є достатньою сатисфакцією моральної шкоди.

Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі № 300/2372/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 24 червня 2020 року