Справа № 295/16497/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 295/16497/19

Головуючий у 1-й інстанції: Перекупка І.Г.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

24 червня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у м. Житомир Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Житомир Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління патрульної поліції у м.Житомир Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просила:

-визнати дії інспектора Управління патрульної поліції в Житомирській області Бондара В.М. щодо винесення постанови про адміністративне правопорушення серії ДП № 012209 від 27.10.2019 р., неправомірними;

-скасувати постанову ДП № 012209 від 27.10.2019 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП у вигляді 425 грн. штрафу.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира позов задоволено:

-визнано дії інспектора Управління патрульної поліції в Житомирській області Бондара В.М. щодо винесення постанови про адміністративне правопорушення серії ДП № 012209 від 27.10.2019 р., неправомірними;

-скасовано постанову про адміністративне правопорушення серії ДП № 012209 від 27.10.2019 по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 та притягнення її до адміністративної відповідальності за ст.122 ч. 2 та ст. 126 ч. 1 КУпАП та накладення на нього штрафу у розмірі 425 грн.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, відповідач-Управління патрульної поліції у м.Житомир Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що спірна постанова відповідача винесена відповідно до норм чинного законодавства та містить належні докази вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.122 та ч. 1 ст.126 КУпАП.

Зокрема, скаржник вважає, що наданий ним відеозапис та пояснення поліцейського, який виніс оскаржувану постанову, є належними та достатніми доказами по справі.

Просить звернути увагу, що позивач, в свою чергу, не надала жодного доказу на спростування доводів працівника поліції.

Також в апеляційній скарзі, скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №127/19283/17.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.10.2019 поліцейським взводу №2 роти № 4 батальйону УПП в Житомирській області ДПП капралом поліції Бондарем В.М. винесено постанову Серії ДП18 № 012209, про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 та ч.2 ст.122 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач оскаржила її в судовому порядку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено порушення позивачем правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при зміні його напрямку, а також що ОСОБА_1 не надала посвідчення водія та реєстраційний документ на технічний засіб.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 7 КУпАП гарантовано, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Приписами статті 14 Закону України від 30.06.1993р. № 3353 "Про дорожній рух" встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

За правилами п.1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306 (далі ПДР України) учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно з пунктом 1.1. ПДР України, ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до п.1.9. ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, згідно з пунктом 9.2 "а" ПДР України водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед початком руху і зупинкою.

За змістом частини другої ст.122 КУпАП проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Також, відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 2.4 ПДР України унормовано, що на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України.

Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року №3353-XII.

Так, статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством,-страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Частиною першою статті 126 КУпАП визначено, що адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, виходячи з наведених вище правових норм, водій транспортного засобу, на вимогу поліцейського зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб.

У статті 222 КУпАП закріплено, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: зокрема, про порушення правил дорожнього руху, передбачені частиною другою статті 122 КУпАП.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених в т.ч. частиною другою статті 122 КУпАП.

За правилами статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 268 КУпАП регламентовано, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися із матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається у присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У статті 252 КУпАП зазначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У статті 283 КУпАП міститься вимога, що постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Як слідує зі змісту спірної постанови, ОСОБА_2 27.10.2019 о 02 год. 20 хв. в м.Житомир по вул. Бердичівська, керуючи автомобілем Peugeot 30, номерний знак НОМЕР_1 , при зупинці не ввімкнула світловий покажчик повороту та не передала для перевірки посвідчення водія та реєстраційний документ на даний ТЗ, чим порушила п.2.1 ПДР України, що є правопорушеннями, передбаченими ч.2 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП.

За приписами ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Так, в якості доказу по справі відповідачем надано відеозапис на диску DVD-R.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України "Про Національну поліцію", поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Тобто, положення цього Закону надають право поліції використовувати інформацію відеозапису в якості речового доказу наявності або відсутності факту правопорушення.

Отже, інформація з відеокамери може оцінюватися як доказ в розумінні ст. 251 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення.

В той же час, з оглянутих колегією суддів матеріалів відеозйомки вбачається, що відеозапис не суцільний, а складається з фрагментів на одному з яких зафіксовано, як в автомобілі, на якому не видно номера, на задньому сидінні знаходиться особа жіночої статі, а працівник поліції просить останню вийти з автомобіля; з наступних двох фрагментів слідує, що працівник поліції (із його слів при свідках), оскільки чи є свідки відеозаписом не зафіксовано, встановлює особу власника транспортного засобу Peugeot 30 номерний знак НОМЕР_1 та виносить постанову про адміністративне правопорушення; а на останньому фрагменті поліцейський зачитує пасажиру Peugeot протокол про адміністративне порушення за ч.1 ст.130 КУпАП.

При цьому, на жодному з фрагментів не зафіксовано вчинення адміністративних правопорушень, про які йдеться в оскаржувані постанові ДП № 012209 від 27.10.2019.

Зважаючи на вищевказане, колегія суддів вважає, що відеозапис, наданий відповідачем не являється достатнім та належним доказом по справі, оскільки із-за неналежної фіксації адміністративного правопорушення, неможливо ідентифікувати всі фрагменти, як доказ однієї події, а також на останньому взагалі не зафіксовано факт вчинення позивачем адміністративних правопорушень.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, зважаючи на те, що відповідачем не надано суду достатньо належних доказів наявності в діях позивача складу адміністративних правопорушень, передбаченого ч.2 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність оскаржуваної постанови та наявність підстав для її скасування.

Разом з тим, відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Богунського районного суду від 24 січня 2020 року відповідає не повністю, оскільки згідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Отже, належним способом захисту порушеного права особи є скасування оскаржуваної постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення.

За правилами ст. 315, 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що висновки суду першої інстанції по суті спору частково не відповідають встановленим у справі обставинам, що призвело до неправильного її вирішення справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити доповнивши резолютивну частину.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 72, 77, 205, 242, 243, 250, 251, 252, 280, 283, 286, 304, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у м. Житомир Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Житомир Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії змінити, доповнивши резолютивну частину абзацом четвертим наступного змісту:

"Провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити."

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.