Справа № 140/323/20
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/323/20 пров. № А/857/4652/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року в справі №140/323/20 (суддя Андрусенко О.О., м. Луцьк) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просила: а) визнати протиправним та скасувати рішення від 22.01.2020 №3 відділу з питань перерахунку пенсій №7 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області;

б) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити та здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 пенсії за віком за нормами Закону України №889-VIII від 10.12.2015 «Про державну службу» з 17.01.2020 моменту звернення.

Рішенням від 03 березня 2020 року Волинський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково.

Визнав протиправним та скасувати рішення відділу з питань перерахунку пенсій №7 Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 22 січня 2020 року №3 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за віком за нормами Закону України «Про державну службу» з 17 січня 2020 року на підставах і у порядку згідно чинного законодавства.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги ті обставини, що позивач з 2006 року отримувала пенсію по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ від 16.12.1993 (в редакції, чинній на момент звернення за пенсією).

17.01.2020 позивач звернулася до управління із заявою про призначення пенсії за віком згідно з Законом України «Про державну службу» №889-VII від 10.12.2015, який набув чинності 01.05.2016. Проте права на призначення такої пенсії позивач не має, оскільки відповідно до п.3 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженим постановою КМ України від 14.09.2016 №622, право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку, мають жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо до набрання чинності Законом України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» їм не призначалася пенсія відповідно до Закону №3723-ХІІ.

Оскільки відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 вже була призначена пенсія по інвалідності згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу» за нормами Закону №3723-ХІІ, тобто до набрання чинності Законом №889-VIII, головним управлінням підставно було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до вищевказаного Закону.

До того ж, апелянт вказує на те, що позивач подала заяву саме про призначення пенсії за віком відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу», питання про переведення з одного виду пенсії на інший позивачем не порушувалося.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

ОСОБА_1 правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи викликалися в судове засідання, проте у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 06.12.2006 року перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ, що підтверджується розпорядженням №147077 від 08.12.2006 року (а.с.35).

17.01.2020 позивач звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» (а.с.16-17).

Рішенням від 22.01.2020 №3 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії, оскільки 03.06.2003 року їй була призначена пенсія по інвалідності згідно Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ (а.с.18).

Вважаючи дане рішення протиправним, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що позивач має право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», проте порушені права позивача підлягають захисту шляхом зобов`язання відповідача перевести позивача з одного виду пенсії на інший.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст. 46 Конституцій України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема, порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII (надалі Закон №889), який набув чинності 01.05.2016.

Згідно з частиною другою Прикінцевих та перехідних положень вказаного вище Закону визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Зокрема, п. 10, 12 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723 та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723 у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону № 3723 та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723 у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723, але за такої умови - у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 ст. 37 Закону № 3723 встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 % суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 % заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Верховний Суд у постанові від 01.04.2020 року у справі № 607/9429/17 дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723 після 01.05.2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону № 3723 і Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889, а саме - щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Для жінок зазначений вік визначається ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та становить шістдесят років.

З розпорядження 147077 від 08.12.2006 року колегія суддів вбачає, що страховий стаж позивача становить 34 роки 2 місяці 4 дні, а стаж державної служби 26 років 2 місяці 13 днів (а.с.35).

Тобто матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 досягла пенсійного віку, встановленого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (60 років), має страховий стаж понад 30 років , в тому числі понад 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 ЗУ «Про державну службу» №3723-ХІІ.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на пенсію з урахуванням положень пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII та статті 37 Закону № 3723-XII, тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому вказано про відсутність у позивача права на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», є протиправним.

При цьому колегія суддів погоджується, що спірні правовідносини стосуються саме переведення позивача з одного виду пенсії, з пенсії по інвалідності, на інший вид пенсію за віком, незважаючи на те, що позивач просила зобов`язати відповідача призначити та здійснити нарахування і виплату пенсії за віком за нормами Закону №889-VIII з 17.01.2020 року.

Адже особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Кожна наступна зміна виду пенсії є переведенням або переходом з одного виду пенсії на інший, а не новим її призначенням чи перерахунком, оскільки в практиці застосування пенсійного законодавства не існує поняття другого, третього, подальшого або іншого призначення пенсії.

А тому, з метою ефективного захисту права позивача на отримання пенсії за віком відповідно до норм Закону України «Про державну службу», суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, обґрунтовано обрав такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за віком.

Колегія суддів відхиляє та вважає необґрунтованими аргументи відповідача про відсутність у позивача права на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки вона вже отримувала пенсію по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону № 3723, так як право на пенсію одержують зазначені в п.10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 № 899 особи, які мають необхідний стаж державної служби, страховий стаж та відповідний вік, і в жодному із зазначених вище законів не передбачено, що таке право особа одержує за умови, що раніше пенсія за Законом України «Про державну службу» № 3723 їй не призначалась.

Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року в справі №140/323/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 22.06.2020.