Справа № 640/13244/19
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року м. Київ № 640/13244/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Київської міської митниці Державної фіскальної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення № UA100110/2019/000085/1 від 20 червня 2019 року, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської митниці Державної фіскальної служби України та просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 20 червня 2019 року № UA100110/2019/000085/1 про коригування митної вартості товару - транспортного засобу марки BMW моделі 382 І, номер кузова: НОМЕР_1 , та зобов`язати вчинити дії щодо визначення митної вартості зазначеного товару за основним методом, що включає в себе вартість транспортного засобу - 4500,00 доларів США та вартість його доставки - 475 доларів США, а всього - 4 975 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуваним рішенням відповідач протиправно та з надуманих підстав підняв вартість товару (транспортного засобу, придбаного у громадянина Грузії за договором купівлі-продажу за готівкові кошти) з 4 975,00 доларів США до 7 203,00 доларів США у зв`язку з чим до Державного бюджету позивачем надміру сплачено 18 819,35 грн. митних платежів.

Позивач стверджує, що на підтвердження митної вартості товару надала усі передбачені частиною другою статті 53 Митного кодексу України документи, які у повній мірі та беззаперечно підтверджували митну вартість товару, проте відповідач повідомив її, що подані документи не містять відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару та відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена за нього, та надав строк для подачі додаткових документів. За сплином визначеного строку та після отримання листа позивача щодо відсутності будь-яких інших, окрім вже поданих, документів, відповідачем винесено оскаржуване рішення.

Також позивачем подано додаткові пояснення до позовних вимог від 19 серпня 2019 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2019 року відкрито провадження у адміністративній справі, ухвалено здійснювати розгляд суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу подати відзив позовну заяву у визначений судом строк, одночасно витребувано від відповідача належним чином засвідчені копії всіх матеріалів, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів від 20 червня 2019 року №UA100110/2019/000085/1.

Відповідачем 28 серпня 2019 року подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що під час перевірки проданих для митного оформлення документів було встановлено, що вони містять розбіжності, не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Зокрема, за твердженнями відповідача надана до митного оформлення копія митної декларації країни відправлення не містить інформації щодо умов поставки товару, в інвойсі відсутня інформація щодо умов поставки, відсутні документи щодо витрат на доставку автомобіля до кордону України, експертом при цьому визначена ринкова, а не митна вартість автомобіля, усі документи подані декларантом без перекладу, у зв`язку з чим позивачу надано строк - 10 календарних днів для подачі додаткових документів, від подання яких декларант відмовився.

Отже, за результатами опрацювання поданих до митного оформлення документів відповідачем встановлено, що: декларантом не надано банківських платіжних документів, що стосуються оцінюваного товару, не подані страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування, що передбачено пунктом 8 частини другої статті 53 Митного кодексу України, не подані транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, як передбаченого пунктом 6 частини другої статті 53 Митного кодексу України.

Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що оскаржуване рішення від 20 червня 2019 року про коригування митної вартості товару є законним, обґрунтованим та скасуванню не підлягає. З наведених підстав відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Позивачем надано відповідь на відзив від 04 вересня 2019 року, в якому зазначено, що для митного оформлення відповідачу надано усі необхідні документи щодо вартості перевезення транспортного засобу паромом з Грузії до України, щодо банківських та страхових документів зазначено, що автомобіль не страхувався, а розрахунки з продавцем - громадянином Грузії проводилися у готівковій формі, підтвердженням фактичної вартості транспортного засобу у даному випадку є договір купівлі-продажу з визначенням ціни та експертний висновок з визначення вартості транспортного засобу. Щодо інших аргументів відповідача, то позивачем зазначено, що вони ґрунтуються на припущеннях та непідтверджених відомостях з мережі Інтернет.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 23 травня 2019 року згідно договору купівлі-продажу придбано у громадянина ОСОБА_2 готівкою за 4 500,00 доларів США транспортний засіб марки BMW моделі 382 І, номер кузова: НОМЕР_1 (далі - транспортний засіб, автомобіль), оформлено експортну декларацію №69050/1596440.

Доставку транспортного засобу замовлено та оплачено позивачем 26 травня 2019 року палубним вантажем на паромі з Грузії до України, що підтверджується чеком №5 від 26 травня 2019 року, згідно якого вартість доставки транспортного засобу склала 475,00 доларів США.

Транспортний засіб був доставлений до Київської міської митниці ДФС 19 червня 2019 року та у цей же день подана митна декларація UA100110/2019/175788 з визначенням митної вартості товару за основним методом за пунктом 1 частини першої статті 57 Митного кодексу України, що включає в себе вартість транспортного засобу - 4500,00 доларів США та вартість його доставки - 475,00 доларів США, а всього - 4 975,00 доларів США. Сума митних платежів, що передбачалося сплатити з розрахунку від зазначеної митної вартості, склала 63 449,65 грн.

На підтвердження заявленої митної вартості позивачем надано:

- свідоцтво про право власності на транспортного засобу №108574531 від 13 листопада 2018 року;

- договір купівлі-продажу транспортного засобу від 23 травня 2019 року;

- чек на паром №5714 В від 26 травня 2019 року;

- довідку про визначення екологічного стандарту двигуна транспортного засобу №Д-19-0611-52 від 11 червня 2019 року;

- звіт №1567/1 про незалежну оцінку не розмитненого, такого, що був у використанні транспортного засобу BMW 3821, власником якого є ОСОБА_1 від 14 червня 2019 року.

Розглянувши подані документи, Київська міська митниця ДФС запропонувала позивачу подати додаткові документи (за наявності), а саме: банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару (касові або товарні чеки, ярлики, які містять відомості щодо вартості транспортного засобу, які можливо ідентифікувати з транспортним засобом, поданим до митного оформлення); якщо здійснювалося страхування - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування; транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; виписку з бухгалтерської документації; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товарів; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями; за бажанням декларанта інші наявні додаткові документи на підтвердження митної вартості товару.

Позивачем 20 червня 2019 року направлено до митниці листа, у якому зазначено, що додаткові документи надати немає можливості.

Розглянувши наявні документи, подані до митного оформлення, відповідачем прийнято рішення від 20 червня 2019 року про коригування вартості товару №UA100110/2019/000085/1, відповідно до якого митну вартість транспортного засобу піднято з 4 975,00 доларів США до 7 203,00 доларів США.

На наступний день - 21 червня 2019 року позивачем подано нову митну декларацію ІМ40ДЕ UA100110/2019/175978, відповідно до якої митна вартість товару визначена за другорядним, резервним методом на рівні 7 203,00т доларів США, та перераховано на рахунок Київської міської митниці ДФС оплату за митне оформлення транспортного засобу у сумі 82 269,00 грн. Водночас, позивач оскаржує рішення відповідача від 20 червня 2019 року, оскільки вважає його протиправним.

Відповідач у підтримку правомірності винесеного рішення від 20 червня 2019 року стверджує, що під час митного оформлення транспортного засобу позивачем не подано банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару, що підтверджується відомостями з графи 44 митної декларації. Згідно пункту 4 частини другої статті 53 Митного кодексу України до основних (не додаткових) документів, що підтверджують митну вартість належать: якщо рахунок сплачено - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару. Оскільки автомобіль придбаний позивачем за кордоном, на момент подачі до митного оформлення документів до митниці мали бути подані банківські платіжні документи, однак такі документи не подані.

Окрім того, не подані й страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування, що передбачено пунктом 8 частини другої статті 53 Митного кодексу України. Також не подані транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, як передбачено пунктом 6 частини другої статті 53 Митного кодексу України.

Копія митної декларації країни відправлення №69050/1596440 не містить відомостей щодо вартості транспортного засобу (статистичної вартості), що унеможливлює перевірку заявленої митної вартості транспортного засобу шляхом співставлення числових значень. Декларація країни відправлення подана без перекладу та не містить будь-яких відміток митних органів країни відправлення.

У свою чергу позивач стверджує, що оскаржуване рішення від 20 червня 2019 року суперечить вимогам чинного законодавства, посилається на те, що придбала автомобіль без комерційної мети, для власних потреб, безпосередньо у фізичної особи - громадянина Грузії за договором купівлі-продажу, який і є підтвердженням митної вартості товару, а не згідно документів, які регулюють міжнародну торгівлю та міжнародні поставки товарів, тому жодних банківських документів немає та не може бути, автомобіль не страхувався, у зв`язку з чим відсутні страхові документи, на підтвердження вартості доставки транспортного засобу відповідачу надано чек на паром №5714 В від 26 травня 2019 року.

Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд виходить з того, що засади державної митної справи, зокрема, процедури митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, умови та порядок справляння митних платежів, визначаються Митним кодексом України №4495-VІ від 13.03.2012 року (тут та далі у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин між сторонами).

За приписами частини 1 статті 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Згідно частини 1 статті 248 Митного кодексу України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії (частина 1 статті 257 Митного кодексу України).

Відповідно до частини 6 статті 257 Митного кодексу України умови та порядок декларування, перелік відомостей, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення, визначаються цим Кодексом, Положення про митні декларації та форми цих декларацій затверджуються Кабінетом Міністрів України, а порядок заповнення таких декларацій та інших документів, що застосовуються під час митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, - центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Положеннями статті 49 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначено як вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Частинами 1, 2 статті 51 Митного кодексу України передбачено, що митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 52 Митного кодексу України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Частиною 4 статті 58 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.

Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця (частина 5 статті 58 Митного кодексу України).

За змістом частини 2 статті 52 Митного кодексу України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.

Стаття 53 Митного кодексу України визначає перелік документів, які подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості.

У випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, які підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення (частина 1 статті 53 Митного кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 53 Митного кодексу України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

В силу вимог частини 5 статті 53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

З аналізу частин 1 та 2 статті 53 Митного кодексу України слідує, що Митним кодексом України передбачено вичерпний перелік документів, який подається декларантом органу доходів і зборів для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Як вже встановлено судом вище, підтверджується фактичними обставинами, та наявними у справі матеріалами, позивачем подано до митного оформлення необхідні та визначені частиною другою статті 53 Митного кодексу України документи, а саме: декларація митної вартості, договір купівлі-продажу автомобіля від 23 травня 2019 року із визначенням суми договору, оплаченої готівкою, у зв`язку з чим рахунки-фактури (інвойси) та банківські документи не подавалися, транспортні (перевізні) документи у вигляді чеку на паром №5714 В від 26 травня 2019 року. При цьому, імпортна ліцензія та страхові документи не подавалися, оскільки в даному випадку не оформлювалися.

Щодо тверджень відповідача про неподання позивачем інших документів, які підтверджують митну вартість товару, судом встановлені такі обставини.

Відповідач, посилається на частини другу та третю статті 53 Митного кодексу, як на підставу витребування додаткових документів у позивача на підтвердження митної вартості автомобіля.

Відповідно до приписів зазначеної статті Кодексу у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Суд зазначає, що позивачем надані логічні та обґрунтовані пояснення причин не подання деяких документів, визначених частиною другою статті 53 Митного кодексу України, які вже проаналізовано та надано оцінку судом вище, водночас, відповідачем не надано доказів та не наведено обставин щодо наявності ознак підробки, розбіжностей, неповноти даних щодо складових митної вартості в наданих позивачем до митної декларації документах.

Також суд в цій частині зазначає, що Київська міська митниця ДФС, приймаючи рішення про коригування митної вартості від 20 червня 2019 року зазначила, що подані позивачем документи не містять належних, об`єктивних та достовірних відомостей про числове значення заявленої митної декларації, тому підтвердити заявлену митну вартість неможливо відповідно до статті 64 Митного кодексу України.

При цьому, джерелом інформації, яким користувався митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товару була інформація мережі Інтернет та митної бази АСМО «Інспектор-2006» щодо раніше оформлених аналогічних товарів.

Водночас, в матеріалах справи міститься звіт №1567/1 від 14 червня 2019 року з незалежної оцінки не розмитненого, такого, що був у використанні, транспортного засобу, виготовлений ТОВ «Агентство експертної оцінки України», яке є суб`єктом оціночної діяльності згідно сертифікату №123/17, виданого Фондом державного майна України 21 лютого 2017 року.

Відповідно до зазначеного звіту середня ринкова вартість транспортного засобу складає 3 600,00 доларів США, що відповідає заявленій митній вартості, зазначеній позивачем при митному оформленні.

Разом з цим, маючи у розпорядженні зазначений експертний звіт, відповідачем в оскаржуваному рішенні не обґрунтовано обставин, які виклали сумніви у висновках вказаного звіту, та не вказано причин неможливості їх перевірки на основі поданих декларантом документів.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 55 Митного кодексу України прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано.

За таких обставин суд приходить до висновку, що у Київської міської митниці ДФС не було достатніх правових підстав для збільшення митної вартості транспортного засобу, оскільки заявлена митна вартість товару (транспортного засобу) була підтверджена належним чином.

Окрім вже зазначеного суд звертає увагу, що у відзиві Київською міською митницею ДФС зазначено, що за результатами опрацювання поданих до митного оформлення документів встановлено, що копія митної декларації країни відправлення (експортна декларація) не містить відомостей щодо вартості транспортного засобу, декларація країни відправлення подана без перекладу та не містить відміток митних органів країни відправлення, відповідно до даних з офіційних сайтів Copart та Bidfax.info, автомобіль був проданий громадянину Грузії за 3 900 доларів США та мав суттєві пошкодження а саме: деформовані передній бампер та праве переднє та заднє крила, а після продажу автомобіль морським сполученням відправлено із США до Грузії (орієнтована вартість доставки складає 1000 доларів США), де виконано ремонт вищевказаних пошкоджень орієнтовно на суму 2000-3000 доларів США. Також зазначено, що автомобіль придбаний в США 16 листопада 2018 року та його пробіг складав 77 869 км., приблизно місяць прямував до Грузії, певний проміжок часу ремонтувався, прямував до України морським сполученням, потрапив в Україну 04 червня 2019 року, де пробіг складав вже 265 281 км. Даний факт, на думку відповідача, свідчить про «умисне накручування пробігу автомобіля задля виправдання низької вартості автомобіля при митному оформленні».

Оцінюючи зазначені твердження відповідача, суд зазначає, що викладені обставини не вказані як підстава для винесення оскаржуваного рішення від 20 червня 2019 року, а згадуються митницею лише у відзиві на позовну заяву. Жодних пояснень стосовно викладених фактів, а також додаткових документів саме у цьому зв`язку від позивача не витребовувалося, через що належно відреагувати на них можливості у позивача не було. Окрім того, належних та достовірних доказів на підтвердження зазначених обставин суду не надано, а отже, суд розцінює їх лише як припущення відповідача.

Відповідно до статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях, повинні бути достовірними. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За таких обставин, ураховуючи положення частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України щодо обов`язку доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності суб`єктом владних повноважень, відповідачем не доведено правомірності оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів №UA100110/2019/000085/1 від 20 червня 2019 року, у зв`язку з чим в зазначеній частині заявлений позов підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо визначення митної вартості товару за основним методом визначення митної вартості, що включає в себе вартість транспортного засобу - 4500,00 доларів США та вартість його доставки - 475 доларів США, а всього - 4 975 доларів США, суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

У свою чергу, обраний позивачем спосіб захисту права шляхом визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів відповідає вимогам пункту 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, скасування рішення про коригування митної вартості не передбачає право суду втручатись в дискреційні повноваження митного органу та визначати митну вартість товару, який було пред`явлено позивачем для митного оформлення.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, як прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Отже, принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя, а тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача визначити митну вартість товару за загальним методом визначення митної вартості, що включає в себе вартість транспортного засобу - 4500,00 доларів США та вартість його доставки - 475 доларів США, а всього - 4 975 доларів США, слід відмовити.

Підсумовуючи викладене у сукупності, суд вбачає підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У даній справі позивачем виступає ОСОБА_1 , яка не є суб`єктом владних повноважень та при подачі адміністративного позову до суду сплатила судовий збір у розмірі 2 305,20 грн. відповідно до квитанції від 15 липня 2019 року.

Виходячи з обставин часткового задоволення позовних вимог на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, зокрема, у сумі 1 152,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Окрім того, позивач заявляє вимоги щодо стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат, пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги на суму 7 000,00 грн.

У цьому зв`язку суд зазначає, що приписами частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Суд також зазначає, що на підтвердження витрат на правову допомогу повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

Аналіз доданих до заяви документів свідчить, що позивачем з метою підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, надано такі документи:

- договір про надання правової допомоги №07-06/19 від 24 червня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та фізичною-особою-підприємцем ОСОБА_3 , зареєстрованим в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за номером 2, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №1640 від 21 травня 2019 року, видане на підставі рішення Ради адвокатів Рівненської області №138 від 19 квітня 2019 року;

- додаткову угоду №1 від 04 липня 2019 року до Договору про надання правової допомоги від 24 червня 2019 року;

- Акт прийому-передачі наданих правових послуг до Договору про надання правової допомоги від 24 червня 2019 року на суму 7000,00 грн.;

- рахунок на оплату №8 від 12 липня 2019 року на суму 7000,00 грн.;

- дублікат квитанції Приватбанку №0.0..1 від 15 липня 2019 року на суму 7000,00 грн.;

- документи на підтвердження повноважень адвоката ОСОБА_3 , а саме: диплом кандидата юридичних наук, виданий Національним авіаційним університетом від 29 вересня 2015 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії РН 1640, ордер серії РН-9/2.

З наданих документів вбачається, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн., при цьому, додані документи на переконання суду є достатніми доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що була сплачена позивачем у зв`язку із зверненням до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом у справі № 640/13244/19.

Відповідно до частин 6, 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки Київська міська митниця в цілому заперечує проти задоволення позовних вимог в частині відшкодування витрат на правову допомогу, при цьому клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката від відповідача не надходило, суд вважає спів мірним розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесені позивачем у зв`язку із зверненням до суду з адміністративним позовом у справі №640/13244/19 із складністю вирішення відповідного питання, наданих послуг, часом, витраченим на надання цих послуг, їх обсягом, а також значенням для сторони важливості вирішеного питання.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської міської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № UA100110/2019/000085/1 від 20 червня 2019 року, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської митниці Державної фіскальної служби України про коригування митної вартості товарів №UA100110/2019/000085/1 від 20 червня 2019 року.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської митниці Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору, у розмірі 1 152,60 грн. (одна тисяча сто п`ятдесят дві грн. 60 коп.).

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 (сім тисяч грн., 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської митниці Державної фіскальної служби України.

5. В решті позовних вимог відмовити.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 , тел. НОМЕР_3 .

Відповідач: Київська міська митниця Державної фіскальної служби України, адреса: 03124, м. Київ, бульвар В. Гавела, 8-а, , тел. .

Суддя Н.М. Клименчук