Справа № 826/15392/18
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року м. Київ № 826/15392/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України,

третя особа, без

самостійних вимог - Київський міський військовий комісаріат,

на предмет спору

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міноборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової допомоги, викладене у протоколі №65 від 22 червня 2018 року, в частині відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Міноборони України повторно розглянути документи ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року у зв`язку з встановленням військовослужбовцю інвалідності ІІ групи з урахуванням правової оцінки, наданої судом;

- зобов`язати Міноборони України подати у строк, визначений судом, звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 28 жовтня 1987 року по 19 жовтня 1989 року проходив військову строкову службу, у тому числі приймав участь у бойових діях на території Афганістану з 08 липня 1988 року по 11 вересня 1988 року у складі в/ч пп 83428, де отримав поранення, контузію головного мозку.

Надалі, 28 січня 2013 року позивач отримав висновок експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичних експертиз №149/Ж, відповідно до якого та згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії №378 від 22 лютого 2013 року встановлено, що контузія та захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

На підставі зазначеного експертного висновку та протоколу МСЕК 26 січня 2016 року встановлено ОСОБА_1 первинно ІІІ групу інвалідності, у зв`язку з чим, як вважає позивач, він набув право на одноразову грошову допомогу у зв`язку з інвалідністю та звернувся з відповідною заявою до Київського міського військового комісаріату, яким 04 лютого 2016 року надано висновок №ВСЗ/198 про можливість виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення ступеня втрати працездатності.

Документи разом з висновком Київським військкоматом направлено до Міністерства оборони України для розгляду, однак у травні 2016 року позивачем отримано витяг з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних з виплатою одноразової грошової допомоги №36 від 20 травня 2016 року, яким визначено, що документи повертаються для доопрацювання у зв`язку з відсутністю довідки про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язано із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Позивач звернувся до Центрального архіву із запитом про отримання зазначеної довідки, проте отримав відповідь, що військово-медичні документи історії хвороби позивача відсутні, а також поінформовано, що документи групового обліку травмованих та хворих військової частини пп НОМЕР_1 на зберігання до архіву не надходило.

У квітні 2017 року позивач направив аналогічний запит до Центрального архіву Міноборони Російської Федерації, однак отримав відповідь, що на зберіганні по зазначеній військовій частині документи відсутні, при цьому документи медичних і санітарних частин мали нетривалий строк зберігання та до архівів не передавалися, тому за рекомендацією Центрального архіву позивач звернувся за адресою командира військової частини НОМЕР_2 за місцем дислокації в Ростовській області (РФ), проте відповіді не отримав.

Надалі, під час повторного огляду позивача у Київському клінічному бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з 13 лютого 2018 року довічно, оформлено індивідуальну програму реабілітації інваліда №0193 із встановленням зв`язку з виконанням обов`язків військової служби, видано відповідне посвідчення від 22 лютого 2018 року.

Позивач знову 17 травня 2018 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою розглянути подані документи повторно та додав додатково зібрані документи, просив призначити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи, проте у липні 2018 року отримав повідомлення та витяг з протоколу засідання Міноборони України №65 від 22 червня 2018 року, якими у призначенні одноразової грошової допомоги відмовлено з причини не подання документу, що свідчить про причини та обставини отримання травми.

Відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивач вважає протиправною, посилається на вищезазначені обставини та положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», відповідно до яких особи, як мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд провадити суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву та усі наявні докази.

У визначений судом строк від уповноваженого представника Міноборони України 19 жовтня 2018 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що у поданих позивачем для розгляду документах відсутній документ, що свідчить про причини та обставини поранення, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Окрім того виникають сумніви в об`єктивності висновків про наявність та характер поранень позивача, про які, зазвичай, зазначається у військовому квитку, який позивачем взагалі не подано серед інших документів. Не вбачається також з поданого пакету документів, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утвореного відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також, що позивач на момент встановлення інвалідності проходив службу у резерві.

За таких обставин, відповідач стверджує, що Закон №2232-ХІІ не розповсюджується на дані правовідносини, оскільки поданими позивачем документами підтверджено обставини проходження позивачем військової служби у збройних силах СРСР, не будучі громадянином України, в той час як положення зазначеного Закону здійснюють правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. У задоволенні позову просить відмовити повністю.

Позивачем у свою чергу подано відповідь на відзив відповідача від 20 грудня 2018 року.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з положеннями статті 41 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частиною першою статті 16 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 частини другої вказаної правової норми Закону №2011-XII також передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Водночас, відповідно до статті 164 Закону №2011-XII призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, урегульовано Порядком №975.

Предметом спору у даній справі №826/15392/18 є вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідача №65 від 22 червня 2018 року про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як інваліду другої групи, яку позивачу встановлено з 13 лютого 2018 року довічно, а також щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути подані позивачем документи щодо виплати грошової допомоги, а відтак, на спірні правовідносини поширюється дія Порядку №975, який набрав чинності з 24 січня 2014 року.

Згідно пункту 12 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Пунктом 11 Порядку №975 визначено, що військовослужбовець, чи військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Подання зазначених у пункті 11 Порядку №975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у статті 16-4 Закону №2011-XII (зокрема, коли інвалідність є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.

При цьому, Порядок №975 не визначає, який саме документ (військово-облікові документи, медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, виписка з історії хвороби, тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги, на підтвердження обставин причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).

Водночас, подання до Міністерства оборони України відповідного рішення військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, яким встановлено, що отримані особою поранення, травма, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, не виключає необхідності подання інших, зазначених у пункті 11 Порядку №975, документів, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №822/21/18, від 01 жовтня 2019 року у справі №749/392/17.

Окрім цього, згідно правової позиції Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловленої у постанові від 10 квітня 2019 у справі №822/220/18, вимога Міністерства оборони України щодо необхідності подання військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом, щодо якого вирішується питання про виплату одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, має легітимну мету, відповідає вимогам законності та не є свавільною (пункт 64 вказаної постанови Верховного Суду).

У зазначеній справі Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що надані позивачем документи, на підтвердження причин та обставин поранення (контузії, травми або каліцтва), а саме: акт судово-медичного дослідження та протокол засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону, не містять відомостей про обставини поранення позивача, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

У постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №822/220/18, також, проаналізовано й пункт 4.7 Положення, абзацом тринадцятим якого, в редакції, чинній станом на час звернення позивача за призначенням грошової допомоги, було передбачено, що у разі отримання поранення, травми, контузії, каліцтва (без установлення групи інвалідності) подаються такі документи копія акта про нещасний випадок, складеного за матеріалами розслідування військової частини, або довідки командира військової частини про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, - у разі якщо поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.

У пунктах 78-83 названої постанови, окрім іншого, зазначено, що відсутність документів, визначених пунктом 11 Порядку №975, зокрема, про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не встановлює обов`язку Міністерства для їх витребування та доведення (за відсутності таких документів), що позивач отримав поранення (контузію, травму, каліцтво) при вчиненні кримінального чи адміністративного правопорушення, або у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, оскільки відповідна комісія Міністерства оборони України приймає рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги виключно на підставі документів, які надійшли від обласного військового комісаріату.

Разом з цим, відповідальними за повноту та достовірність документів, визначених пунктом 11 Порядку №975, є заявник та обласний військовий комісаріат за його місцем проживання.

З огляду на заявницький характер відносин між особою, яка звертається за призначенням одноразової грошової допомоги, та Міністерством оборони України, обов`язок довести зазначені обставини шляхом подання до комісії Міністерства достовірних документів про причини і обставини одержання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва) покладено на заявника. Такий документ не обов`язково повинен мати форму акта про нещасний випадок, складеного за матеріалами розслідування військової частини, або довідки командира військової частини, оскільки до уваги можуть бути взяті інші достовірні документи.

З урахуванням наведеного, Судова палата для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах в частині визнання актів судово-медичного дослідження та витягів з протоколу військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, достатніми та належними доказами, у розумінні пункту 11 Порядку №975, що свідчать про причини та обставини поранення (травми, контузії та захворювання) військовослужбовця, викладених у низці постанов Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, та сформулювала наступний правовий висновок.

Документами, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, можуть бути лише достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем такого поранення.

При цьому, неподання особою, яка звернулася за призначенням одноразової грошової допомоги, документів, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не створює для Міністерства обов`язку щодо їх витребовування.

З огляду на зазначені висновки, у контексті спірних правовідносин та обставин даної справи, суд зазначає, що документи, додані позивачем до заяви про призначення спірної грошової допомоги, вказують лише на характер і давність тілесних ушкоджень, тобто імовірність спричинення таких поранень, які могли мати місце з 1987 по 1989 роки.

В той же час, у зазначених документах не міститься відомостей про обставини поранення, контузії, травми, які, крім того, встановлені зі слів позивача, зокрема, у висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 28 січня 2013 року №149/Ж зазначено, що осколкові поранення голови, спини, лівої ноги позивач отримав з його слів у 1988 році під час проходження служби в Республіці Афганістан.

Окрім іншого суд зазначає, що законодавство Радянського Союзу в період проходження позивачем військової служби та після звільнення зі служби також передбачало отримання документа, що свідчить про причини та обставини поранення за відповідною формою. Так, згідно статей 60,114,121 Положения о медицинском освидетельствовании в Вооруженных Силах СССР (на мирное и военное время)» (мовою оригіналу), введеного в дію наказом Міністерства оборони СРСР від 09 вересня 1987 року №260, передбачено надання довідки про обставини поранення, контузії, травми, понівечення за формою згідно Додатку №18. Приписами статей 44,70 Положения о медицинском освидетельствовании в Вооруженных Силах СССР», введеного в дію наказом Міністерствіа оборони СРСР від 03 вересня 1973 року №185, також передбачали надання достовірних данх щодо обставин, за яких були отримані поранення (контузія, травми, пошкодження). Належними документами, що могли підтверджувати дані обставини, були визначені Акт, затверджений командиром частини, довідка командира або лікаря частини, службово-медична характеристика.

Отже, й на час проходження позивачем військової служби та після звільнення зі служби законодавство передбачало форму документів, що могли свідчити про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), як у радянські часи, так і на даний час.

Таким чином, ураховуючи зміст відповідей Центрального архіву Міністерства оборони РФ про відсутність історії хвороби ОСОБА_1 , такі обставини викликали обґрунтовані сумніви у Міноборони України щодо походження та характеру поранень позивача, а отже Міноборони України, приймаючи спірне рішення, яким відмовлено у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону №2011-XII, обґрунтовано зазначило, що ОСОБА_1 не подано належних документів, що вказують на причини та обставини поранення, травми, контузії та його захворювання.

Наведене свідчить, що рішення Міноборони про відмову у призначені одноразової грошової допомоги позивачу прийнято в порядку, у спосіб та в межах наданих законом повноважень, а тому підстави для його скасування відсутні.

Ураховуючи наведене,на підставі фактичних обставин справи, встановлених під час її розгляду і перевірених дослідженими доказами, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Міноборони України про відмову у призначенні позивачу спірної грошової допомоги, оформлене протоколом від 22 червня 2018 року №65, узгоджується з вимогами законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, і прав ОСОБА_1 не порушує, у зв`язку з чим ознак протиправності суд у ньому не вбачає, а позовні вимоги вважає необґрунтованими та не доведеними належними доказами.

Оскільки суд не вбачає протиправності в оскаржуваному позивачем рішенні та підстав для його скасування, відсутні й підстави для зобов`язання відповідача до вчинення дій, про які просить позивач, зокрема, щодо зобов`язання повторно розглянути документи, подані ОСОБА_1 для призначення одноразової грошової допомоги, а також для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої судові витрати підлягають відшкодуванню позивачу, який не є суб`єктом владних повноважень, лише при задоволенні позову.

Керуючись статтями 17, 69-71, 94, 160-165, 167, 254, 257-263, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Київський міський військовий комісаріат, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Відповідно до частини першої статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 , тел. НОМЕР_4 .

Відповідач: Міністерство оборони України, адреса: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ідентифікаційний номер - НОМЕР_5 .

Суддя Н.М. Клименчук