Справа № 640/11544/20
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2020-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

22 червня 2020 року м. Київ № 640/11544/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Кармазін О.А., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами

ОСОБА_1
до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві
про визнання протиправною та скасування вимоги,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, код ЄДР: 43141267), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимоги про сплату боргу від 17.05.2019 № Ф-64379-17.

Позов зареєстрований канцелярією суду 26.05.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2020 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам, встановленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, приймаючи ухвалу від 01.06.2020 судом визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду відносно оскарження вимоги від 17.05.2019 № Ф-64379-17 про сплату (недоїмки) з ЄСВ та запропоновано позивачу зазначити інші причини інших причин поважності пропуску строку звернення до суду, із наданням доказів поважності причин пропуску такого строку звернення до суду.

15.06.2020, на виконання вимог ухвали суду від 01.06.2020 від позивача до суду надійшла заява на усунення недоліків позовної заяви до якої додано копії 10-13 сторінок паспорту ОСОБА_1 (відносно періодів зміни реєстрації місця проживання).

При цьому, у заяві від 15.06.2020 позивач зазначає, що як вірно зазначено Окружним адміністративним судом м. Києва в ухвалі від 01.06.2020 по справі № 640/11544/20, облік платників єдиного внеску, їх права та обов`язки, порядок нарахування, обчислення і строки сплати єдиного внеску, його розмір, повноваження органів доходів і зборів, а також відповідальність за порушення законодавства про збір та облік єдиного внеску визначає виключно Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Відтак, саме Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а не Податковим кодексом України, встановлюється порядок обліку платників єдиного внеску, порядок формування та направлення вимог єдиного внеску, а також порядок та строки оскарження таких вимог.

Позивач зазначає, що він міг був взятий на облік, як платник єдиного внеску виключно на підставі поданої ним заяви.

Між тим заявляє (стор. 4 позову), що працював у період 01.01.2017 - 30.04.2019 в АТ Укргазвидобування», де з отриманого доходу вираховувалось 22% ЄСВ.

Разом з тим, посилаючись на постанову Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 27.05.2020 по справі № 500/576/19, зазначив, що Верховний Суд у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та від 5 березня 2020 року (справа №824/509/19-а) досліджував проблематику питання щодо адміністрування Законом № 2464-V єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, та у своєму рішенні зазначив, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Наявність в особи свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує його право як адвоката на здійснення незалежної професійної діяльності, однак не є доказом безпосереднього здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Відтак, як наголошує позивач, Верховний Суд вважає, що обов`язок позивача у справі № 500/576/19 реєструватися в контролюючому органі як самозайнята особа, є хибним, оскільки позивач є найманим працівником, працює за трудовим договором та не має наміру здійснювати незалежну професійну діяльність у статусі адвоката.

Тобто, за словами позивача, обов`язок ОСОБА_1 подати заяву про взяття на облік, як платника єдиного внеску відповідно до ст. 5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» виникає у нього виключно у випадку, якщо позивач здійснював незалежну професійну діяльність у статусі адвоката та отримував доходи від такої діяльності не як найманий працівник.

Додає, що оскільки позивач такої діяльності не здійснював, то відповідно він не подавав заяву про взяття на облік, як платник єдиного внеску. Відповідно, оскільки позивач не подавав заяву про взяття на облік єдиного внеску та не перебуває на такому обліку, у нього відсутній обов`язок повідомляти орган ДПС про зміну місця проживання.

При цьому, позивач наголошує, що ані Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ані про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року N 449 (далі інструкція - №449) не місять обов`язку особи, яка не взята на облік єдиного внеску, повідомляти про зміни щодо свого місця проживання.

Акцентує увагу суду позивач також на тому, що при надсиланні вимоги платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення корінець вимоги залишається в органі доходів і зборів. При врученні вимоги платнику під підпис така вимога залишається у платника, а корінець вимоги, на якому платник проставляє свій підпис, - в органі доходів і зборів. Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

За словами позивача, поняття «місце проживання» та «місце перебування» визначені в Законі України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Так, згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Цим же Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що відомості і щодо місця проживання, і щодо місця перебування підлягають реєстрації. Так, згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Таким чином, як наголошує позивач Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» чітко визначено поняття «місце проживання» та «місце перебування», обов`язок здійснювати реєстрацію відомостей про місце проживання чи місце перебування та перелік документів, до яких вносяться відомості про місце проживання чи місце перебування особи.

В той же час, звертає увагу суду на те, що відповідно до паспорту позивача (стор.14) місцем проживання позивача, починаючи з 10.05.2017 по даний час є АДРЕСА_2 , з огляду на що станом на дату винесення та направлення оскаржуваної вимоги місце проживання позивача була вказана адреса ( АДРЕСА_2 ) та саме на цю адресу в силу п. 4 Інструкції № 449 відповідач зобов`язаний був направити оскаржувану вимогу від 17.05.2019 № Ф-64379-17.

При цьому, позивач додає, що в копії оскаржуваної вимоги від 17.05.2019 № Ф-64379-17 та в копії квитанції рекомендованого повідомлення про вручення поштового повідомлення місцем проживання Позивача вказано АДРЕСА_3 . Повторює, що вказана адреса не є ані місцем проживання позивача на дату винесення та направлення вимоги, ані останнім відомим місцем перебуванням позивача.

Відтак, на думку позивача, відповідач не направив позивачу вимогу за його місцем проживання, а отже, за словами позивача, відповідачем порушено вимоги п. 4 Інструкції № 449.

Крім іншого зазначає, що відповідно до п. 4 розділу VI Інструкції № 449 орган ДПС міг звернутися з відповідним запитом відносно місця проживання позивача, однак в даному випадку суб`єкт владних повноважень не скористався своїми правами та не виконав покладеного на нього обов`язку.

Також позивач зазначає, що як зазначено в адміністративному позові, датою винесення оскаржуваної вимоги № Ф-64379-17 є 17.05.2019.

В той же час, в копії квитанції рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 047 зазначено, що на адресу АДРЕСА_3 направлено вимогу від 04.2019, а не оскаржувану вимогу від 17.05.2019.

За твердженням ОСОБА_1 , вищезазначене свідчить про те, що відповідач взагалі не направляв оскаржувану вимогу за будь-якою адресою.

Натомість додає, що як зазначено в адміністративному позові, позивачем отримано копію оскаржуваної вимоги 16.05.2019 (стор. 4 заяви від 11.06.2020),

Посилаючись на п. 5 Інструкції № 449 позивач зазначив, що у разі незгоди з розрахунком органу доходів і зборів суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.

Відтак, за словами позивача, в силу даної норми останнім днем строку оскарження вимоги від 17.05.2019 №Ф-64379-17 є 26.05.2020, а отже позивачем дотримано строки оскарження спірної вимоги та не пропущений строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 122 КАС України.

Разом з тим, суд зазначає, що наведені позивачем інші обґрунтування поважності причини пропуску строку звернення до адміністративного суду, не можуть бути прийняті судом як такі, що підтверджують поважність причин пропуску строку звернення до суду, з огляду на наступне.

Так, процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Так, частиною 1 статті 122 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Дія Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску.

Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 цього Закону).

Згідно з абзацами 4, 5, 6 частини 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (абзац 8 частини 4 статті 25 вказаного Закону).

Відповідно до абзацу 9 частини 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

Суд звертає увагу позивача на те, що положення абзацу 5 частини 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачають наступні способи оскарження вимоги: адміністративний або судовий порядок.

При цьому таке рішення в судовому порядку має бути оскаржене з дотриманням строків, визначених абзацом 9 частини 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», тобто в межах 10 денного строку.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 480/106/19 (провадження № К/9901/16500/19).

При цьому, варто звернути увагу позивача на те, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

В контексті наведеного слід зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, положення «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Суд звертає увагу позивача на те, що вимога про необхідність дотримання строку звернення до суду, не є формальним ставленням суду до учасників справи та обмеженням останнім доступу до правосуддя, оскільки випливає з необхідності дотримання принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права. Ігнорування або неправильне застосування строків звернення до суду призведе до порушення принципу правової визначеності, як складової верховенства права та, відповідно до незабезпечення належного відправлення правосуддя та порушення судом норм матеріального права.

Слід наголосити, що принципом адміністративного судочинства є верховенство права, тоді як пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо захисту його прав та обов`язків. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за адміністративним позовом, однак це право не є абсолютним та може бути реалізовано лише у тому випадку, коли особою, яка звертається до суду, дотримано певні норма національного законодавства в частині вимог, передбачених для подання позовної заяви, у тому числі щодо дотримання учасником строку, визначеного національним законодавством для звернення до суду, що свідчить про забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, як складової верховенства права.

Суд звертає увагу позивача на те, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. У разі порушення такого строку та недотримання принципу юридичної визначеності зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що такий строк звернення до суду може бути обмеженим.

Як вже було зазначено судом, 17.05.2019 відповідачем прийнято вимогу № Ф-64379-17. Зі сплати ЄСВ на суму 21030,90 грн.

При цьому, як зазначає позивач у позовній заяві, про існування спірної вимоги йому стало відомо лише 01.04.2020 після того, як він зареєструвався в електронному кабінеті платника податків, де з розділу «стан розрахунків з бюджетом» йому стало відомо, що в графі «Недоїмка» за ним рахується заборгованість зі сплати ЄСВ у розмірі 29 293,44 грн. Додає, що 16.05.2020 на його адресу надійшов лист відповідача від 07.05.2020 № ФОП/26-15-33-09-10, до якого додано копію вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.05.2019 № Ф-64379-17 на суму 21030,90 грн. та копію квитанції рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 557.

Так, позивачем до матеріалів позовної заяви додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 557 та копію конверту в якому в 2019 році надсилалась копія вимоги про сплату боргу (недоїмки).

При цьому, як вбачається з вказаного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 557 та копії конверту вимога направлялась позивачу за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказані обставини позивачем не заперечуються та не спростовуються.

Щодо зазначення в рекомендованому повідомлення про вручення поштового відправлення № 557 направлення позивачу вимоги від 04.2019, то суд зазначає, що зі змісту самої вимоги про сплату ЄСВ від 17.05.2019 № Ф-64379-17 видно, що податковий орган повідомляє платника податків (позивача) про те, що станом на 31 квітня 2019 року заборгованість зі єдиного внеску ОСОБА_1 складає 21030,90 грн.

Тобто, зазначене свідчить про те, що у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення № 557 податковий орган зазначив не реквізити вимоги, яку надсилав на адресу позивача, а період станом на який у позивача обліковується заборгованість зі сплати ЄСВ.

Варто також звернути увагу на те, що позивачем надано копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 557 та копію конверту зі штриховим ідентифікатором № 557 саме як доказ надсилання вимоги про сплату ЄСВ від 17.05.2019 № Ф-64379-17 проте за адресою АДРЕСА_3 . Тобто, за адресою, за якою, за словами позивача, з 10.05.2017 він не проживає та не перебуває.

З даного приводу суд зазначає про те, що дійсно, як видно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 557 та копії конверту зі штриховим ідентифікатором № 557 спірну вимогу було надіслано позивачу за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до 13 сторінки копії паспорту громадянина України - ОСОБА_1 04.02.2017 останній зареєструвався за адресою: АДРЕСА_3 та 03.05.2017 знятий з реєстрації з вказаного місця проживання.

При цьому, позивач неодноразово звернув увагу суду на те, що відповідно до 14 сторінки копії його паспорту, з 10.05.2017 по теперішній час місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 , а відтак станом на дату винесення та направлення оскаржуваної вимоги адресою місця проживання позивача було: АДРЕСА_2 .

У зв`язку з цим, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону про ЄСВ платниками ЄСВ, є, крім іншого, особи, які провадять, зокрема, адвокатську діяльність.

Взяття на облік осіб, зазначених, зокрема, у п. 5 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників (абзац другий частини першої статті 5). Взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 4, 5, 5 1, 15 та 16 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб (частина друга статті 5).

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно з п/п 14.1.11 п. 14.1 ст. 14 ПК України адміністрування податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (далі - податків, зборів, платежів) - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об`єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом.

Тобто, адміністрування платників ЄСВ податковим органом здійснюється за правилами Податкового кодексу України.

Суд звертає увагу позивача, що Податковий кодекс України, в частині адміністрування ЄСВ, зокрема, п/п 16.1.11 п. 16.1 ст. 16 ПК України, визначає, що платник податків зобов`язаний повідомляти контролюючі органи про зміну місцезнаходження юридичної особи та зміну місця проживання фізичної особи - підприємця.

Тобто, у розумінні вказаних норм ПК України, позивач, як платників податків та зборів - фізична особа, перебував на обліку як найманий працівник та має статус платника ЄСВ відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону про ЄСВ (згідно реєстру адвокатів України позивач є адвокатом), перебуваючи на обліку, у разі зміни такого місця проживання зобов`язаний був повідомити податковий орган, про таку зміну місця перебування, місця знаходження та/або місця проживання (реєстрацію), з огляду на що посилання позивача на те, що ані Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ані Інструкція № 449 не містить обов`язку позивача повідомляти зміну місця перебування, місця знаходження та/або місця проживання (реєстрацію) позивача є необґрунтованим та безпідставними, оскільки спростовуються зазначеними вище висновками суду.

Суд також зазначає, що матеріали позовної заяви не містять жодних, у розумінні ст. 73 КАС України, доказів повідомлення позивачем податковий орган про зміну місця перебування, місця знаходження та/або місця проживання (реєстрацію).

При цьому, суд зазначає, що податковим органом вимогу зі сплати ЄСВ від 17.05.2019 № Ф-64379-17 надіслано позивачу за адресою АДРЕСА_3 , тобто на адресу, що була місцем реєстрації позивача відповідно до 13 сторінки копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 .

Між тим, доводи позивача на те, що податковий орган у відповідності до п. 4 розділу VI Інструкції № 449 міг звернутися з відповідним запитом відносно місця проживання позивача, однак в даному випадку суб`єкт владних повноважень не скористався своїми правами та не виконав покладеного на нього обов`язку є безпідставним, оскільки п. 4 розділу VI Інструкції № 449 не містить жодних зобов`язань податкового органу звертатися з відповідними запитами про встановлення місця проживання чи перебування платника ЄСВ.

Суд також акцентує увагу на тому, що відповідно до Єдиного державного реєстру адвокатів за посиланням https://erau.unba.org.ua/profile/30370, Собко Олександр Вадимович здійснює індивідуальну адвокатську діяльність, а його адресою, у т.ч. станом на момент прийняття даної ували (22.06.2020), є: 02121, м. Київ, Дарницький р-н., просп. Бажана, буд. 9, літ. В, кв. 105.

При цьому, відповідно до п. 1.1 Порядку ведення єдиного реєстру адвокатів, затвердженої рішенням Ради адвокатів України № 26 від 17.12.2012 (зі змінами, внесеними рішенням РАУ № 20 від 14.02..2019) Єдиний реєстр адвокатів України - це електронна база даних, яка містить відомості про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» набули права на зайняття адвокатською діяльністю, та про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності.

Ради адвокатів регіонів та Рада адвокатів України забезпечують відповідність відомостей, що вносяться до ЄРАУ, даними документів, на підставі яких здійснюється їх внесення (п. 1.6 Порядку № 26).

Тобто, станом на момент прийняття даної ухвали, відповідно до відкритих інформаційний джерел, які є офіційними та містять відомості відносно адвокатів, адресою позивача, де здійснюється його діяльність як адвоката, залишається: АДРЕСА_4 , м. Київ, Дарницький р-н., просп. Бажана, буд. 9, літ. В, кв. 105, тобто адреса на яку податковим органом у 2019 році було надіслано вимогу від 17.05.2019 № Ф-64379-17.

Позивач не навів доводів та обставин, які свідчили, що за адресою здійснення адвокатської діяльності він був обмежений в отриманні поштової кореспонденції.

Відповідно до абз. 9 п. 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

У разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Тобто, вимога зі сплати ЄСВ надсилається фізичній особі за останнім відомим податковому органу місцезнаходженням, місцем проживанням або місцем реєстрації такої фізичної особи. При цьому, у разі неможливості вручення платнику податків засобами поштового зв`язку надісланої вимоги, з причин незнаходження за фактичним місцем розташування (місцезнаходженням), проживанням або місцем реєстрації платника податків або з інших причин, така вимога вважається врученою платнику податків належним чином.

Підсумовуючи викладене у сукупності, в контексті викладених норм права та досліджених судом обставин, а також беручи до уваги найголовніше те, що вимогу від 17.05.2019 № Ф-64379-17 зі сплати ЄСВ було надіслано позивачу у травні 2019 році за адресою: АДРЕСА_5 , літ. В, кв. 105, за результатами такого надіслання до податкового органу повернувся конверт з відміткою поштової установи «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про те, що у відповідності до абз. 9 п. 4 розділу VI Інструкції № 449 позивач вважається повідомленим про існування такої вимоги, тоді як до суду з даним позовом ОСОБА_1 , звернувся лише 26.05.2020, суд приходить до висновку про пропуск позивачем десятиденного строку звернення до суду, передбаченого ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно з ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відтак, враховуючи пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин, та беручи до уваги те, що причини пропуску строку, викладені у заяві про усунення недоліків позовної заяви у від 15.06.2020 визнані судом не поважними та, як наслідок, відсутні підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду з цим позовом, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню позивачу.

Керуючись ст. 123, п. 9 ч. 3 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

Причини пропуску строку звернення до суду, викладені у заяві про усунення недоліків позовної заяви від 15.06.2020, визнати неповажними.

Позовну заяву повернути позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до ч. 7 ст. 169 КАС України ухвала може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 293 -- 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) .

Суддя О.А. Кармазін