Справа № 640/14400/19
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 червня 2020 року № 640/14400/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Адміністрації Президента України

про зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів на відкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , громадянин Республіки Білорусь, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Адміністрації Президента України та з урахуванням поданих клопотань про уточнення позовних вимог в частині розміру матеріальної та моральної шкоди від 11 та 20 вересня 2019 року остаточно просить суд зобов`язати відповідача надати відповідь на його звернення від 14 червня 2019 року, відшкодувати матеріальні витрати, пов`язані з подачею звернення у розмірі 69158,00 грн. та моральну шкоду, завдану неналежним розглядом звернення у розмірі 100000,00 грн.

У позові позивач зазначає, що займає посаду заступника директора «Інституту дослідження російської агресії», який є громадською організацією (далі - Інститут). Діяльність Інституту спрямована на протидію російському втручанню в політичну систему України та інших пострадянських країн. Інститут 14 червня 2019 року направив до Адміністрації Президента України звернення за підписом позивача стосовно протидії поверненню російської делегації в ПАРЄ. У приймальні Адміністрації Президента України рекомендовано направити зазначене звернення електронною поштою, що було зроблено позивачем, проте відповіді по суті або повідомлення про продовження строку розгляду звернення у відповідь не надходило.

Вбачаючи грубі порушення вимог Закону України «Про звернення громадян» з боку відповідача, посилаючись на те, що внаслідок неналежного розгляду звернення та ігнорування пропозицій позивача, викладених у ньому, голосування на сесії ПАРЄ 25 червня 2019 року відбулося не на користь України, ОСОБА_1 вважає, що йому спричинено матеріальної та моральної шкоди. При цьому позивач стверджує, що ігнорування Адміністрацією Президента України його звернення від 14 червня 2019 року з пропозицією спільної протидії російській військовій агресії зі зміною злочинної політики безальтернативності «мінських угод» на реалізацію гарантій безпеки України за Будапештським меморандумом в рамках Спільної Декларації, завдає йому моральних страждань, які він оцінює у 100 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи розмір матеріальної шкоди позивач включає у неї вартість залізничних квитків з Мінська до Києва та у зворотному напрямку, вартість проживання в хостелі «Подільський», добові, витрати на представника за довіреністю для представництва його інтересів та підготовки процесуальних документів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, одночасно відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, запропоновану відповідачу надати відзив на позовну заяву та усі наявні докази.

Від відповідача 17 вересня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначається, що до Адміністрації Президента України надійшло звернення не від громадянина ОСОБА_1 , а від Громадської організації «Інститут дослідження російської агресії», підписане заступником директора ОСОБА_1, при цьому до суду звертається позивач як фізична особа, зазначаючи, що неналежним розглядом звернення громадської організації порушено його права, не обґрунтовуючи яким саме чином такі права порушено. Відповідач вважає, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у даній справі.

Окрім того, відповідач стверджує, що на правовідносини між суб`єктом владних повноважень - Адміністрацією Президента України та юридичною особою - ГО «Інститут дослідження російської агресії» не розповсюджуються положення Закону України «Про звернення громадян».

По суті заявлених вимог відповідач зазначає, що громадській організації вже надано відповідь на звернення від 14 червня 2019 року, хоча й з порушенням визначених чинним законодавством строків, що обумовлено обставинами реорганізації та скорочення чисельності працівників Адміністрації Президента України, а також утворенням Офісу Президента України після проведення останніх президентських виборів.

Посилаючись на зазначені обставини, відповідач стверджує, що права ОСОБА_1 не порушено, у зв`язку з чим відсутні підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у задоволенні позову просить відмовити повністю.

У свою чергу позивачем подано відповідь на відзив відповідача від 30 вересня 2019 року.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, з урахуванням поданих письмових відзиву та відповіді на відзив, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, до Адміністрації Президента України надійшло звернення від Громадської організації «Інститут дослідження російської агресії» від 14 червня 2019 року, підписане ОСОБА_1 як заступником директора Інституту.

У зверненні висловлено прохання до Президента України В. Зеленського з метою виконання рекомендації резолюції ПАРЄ від 09 квітня 2014 року №1988(2014) «Последние события в Украине: угрозы для функционирования демократических институтов» (мовою оригіналу) ініціювати виконання Україною зобов`язань за Спільною Декларацією з цифрової економіки країн ЄС та ВП в частині укладення нею угод з учасниками програми eUnion у доповнення до Будапештського меморандуму.

Зазначене звернення отримано Адміністрацією Президента України у той же день 14 червня 2019 року, зареєстровано належним чином.

Листом Офісу Президента України від 09 вересня 2019 року за № 03-01/1234 заступнику директора Інституту дослідження російської агресії ОСОБА_1 надано відповідь за адресою знаходження громадського об`єднання, зокрема, щодо того, що пропозиції, викладені у листі від 14 червня 2019 року, ретельно проаналізовані та прийняті для опрацювання на експертному рівні. Водночас через комплексність порушених питань та обмежений обсяг наданої інформації, а також у зв`язку з реорганізацією Адміністрації Президента України в Офіс Президента України аналіз пропозицій та офіційна відповідь були затягнуті у часі. Окрім того з метою подальшого предметного опрацювання ініціатив позивачу запропоновано надати конкретні пропозиції щодо формування альтернативної/паралельної «мінському процесу» комплексної стратегії припинення кровопролиття на сході України.

Отже, поруч з іншим відповідач не заперечує обставин порушення строків розгляду звернення Інституту від 14 червня 2019 року.

Відповідь Офісу Президента України отримана відповідачем, про що він зазначив у відповіді на відзив від 28 вересня 2019 року, проте, позивач наполягає, що у листі не йдеться про вжиття заходів щодо усунення умов, що сприяють продовженню кримінальних злочинів із-за реалізації безальтернативності «мінських угод», тобто, звернення розглянуто не по суті викладених у ньому пропозицій, тому, посилаючись на положення Закону України «Про звернення громадян», підтримує заявлені позовні вимоги.

Як стверджує у свою чергу відповідач, Громадська організація «Інститут дослідження російської агресії», яка звернулося до Адміністрації Президента України із заявою від 14 червня 2019 року, не є суб`єктом звернення за Законом України «Про звернення громадян». Натомість, до суду із позовом звернувся ОСОБА_1 як фізична особа, яка вважає, що неналежним розглядом звернення громадської організації від 14 червня 2019 року порушено його права та інтереси, при цьому звернень в порядку Закону України «Про звернення громадян» від нього не надходило, у зв`язку з чим будь-які відносини між Адміністрацією Президента України та громадянином ОСОБА_1 відсутні.

Оцінюючі правовідносини, що склалися між сторонами, суд зазначає, що статтею 40 Конституції України передбачено право кожного направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Указом Президента України від 25 лютого 2010 року № 265/2010 «Про першочергові заходи із забезпечення діяльності Президента України» створена Адміністрація Президента України, яка діє на основі Положення про Адміністрацію Президента України, затвердженого Указом Президента України від 02 квітня 2010 року № 504/2010 (далі - Положення).

За змістом підпункту 20 пункту 4 Положення Адміністрація Президента України відповідно до покладених на неї завдань організовує прийом громадян, які звертаються до Президента України, розгляд звернень громадян, здійснює облік і аналіз таких звернень, на основі аналізу звернень розробляє та подає Президентові України пропозиції щодо розв`язання порушених у них проблем.

Окрім того 20 червня 2019 року утворений Офіс Президента України відповідно до Указу Президента України №417/2019 в рамках реорганізації Адміністрації Президента України.

Відповідно до Положення про Офіс Президента України, прийнятого 25 червня 2019 року, Офіс Президента України є постійно діючим допоміжним органом, утвореним Президентом України відповідно до пункту 28 частини першої статті 106 Конституції України. Офіс у своїй діяльності керується Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Особи, які не є громадянами України і законно знаходяться на її території, мають таке ж право на подання звернення, як і громадяни України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Згідно статті 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Таким чином, виходячи із зазначених положень Закону України «Про звернення громадян» суб`єктом звернення є громадянин України або особа, яка не є громадянином України і законно знаходиться на її території.

Як вбачається із звернення від 14 червня 2019 року, до Адміністрації Президента України звернулася Громадська організація «Інститут дослідження російської агресії». Звернення оформлене на офіційному бланці організації, із зазначенням адреси реєстрації Інституту, а саме: м. Київ, вул. Лютеранська, 3-А, підписано заступником директора ОСОБА_1

Отже, звертаючись до відповідача, Інститут реалізовував своє право, передбачене статтею 21 Закону України «Про громадські об`єднання», відповідно до якої, зокрема, передбачено право громадських об`єднань звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами; одержувати у порядку, визначеному законом, публічну інформацію, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Водночас, адміністративний позов подано від фізичної особи ОСОБА_1 , який серед іншого зазначає, що звільнений від сплати судового збору в силу положень Закону України «Про судовий збір», як інвалід другої групи, та стверджує, що неналежним розглядом звернення громадської організації від 14 червня 2019 року порушено положення Закону України «Про звернення громадян» та його права і законні інтереси. Проте, яким саме чином та які саме його права та законні інтереси порушено не розглядом звернення громадської організації, позивачем не обґрунтовано та не доведено.

За таких обставин суд не вбачає обставин звернення ОСОБА_1 до Адміністрації Президента України як фізичної особи в порядку Закону України «Про звернення громадян», а також причинно-наслідкового зв`язку між обставинами неналежного розгляду Адміністрацією Президента України звернення Громадської організації «Інститут дослідження російської агресії» від 14 червня 2019 року в порядку Закону України «Про громадські об`єднання» та правами та інтересами ОСОБА_1 як фізичної особи, яка вважає, що порушені положення Закону України «Про звернення громадян».

Оскільки судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між неналежним розглядом Адміністрацією Президента України звернення Інституту від 14 червня 2019 року та порушенням прав та законних інтересів позивача, підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальних витрат та моральної шкоди суд також не вбачає, оскільки вони є взаємопов`язаними між собою, а крім того позивачем не доведено наявності завданої йому шкоди протиправністю дій відповідача та вини останнього в її заподіянні.

Також судом встановлено, що відповідь на звернення Громадської організації «Інститут дослідження російської агресії» від 14 червня 2019 року вже надано листом Офісу Президента України від 09 вересня 2019 року за № 03-01/1234 (а.с.80). При цьому відповідач не заперечує обставин порушення строків, визначених чинним законодавством для надання відповіді, та пояснює їх обставинами реорганізації Адміністрації Президента України в Офіс Президента України та скороченням чисельності працюючого апарату.

Разом з тим, суд не погоджується з доводами відповідача, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі та зазначає, що статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи його окремих положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його проти правним рішеннями, дією або бездіяльністю.

Водночас, суд, відповідно до покладених на нього завдань адміністративного судочинства, захищає порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Згідно частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Отже, подаючи адміністративний позов, позивач реалізовував передбачене законом право на звернення до адміністративного суду, оскільки вважав порушеними свої права та законні інтереси.

Водночас, гарантоване статтею 55 Конституції України та Кодексом адміністративного судочинства України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення адміністративного позову відповідача, оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу позову не стосуються його індивідуально виражених прав або інтересів.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких підлягають відшкодуванню або оплаті витрати позивача - не суб`єкта владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Адміністрація Президента України: 01220, м. Київ, вул. Банкова, 11.

Суддя Н.М. Клименчук