Справа № 420/515/20
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2020-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/515/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

судді - Бутенка А.В.,

за участю секретаря - Філімоненка А.О.,

сторін:

представник позивача - Куцин А.В.,

представник відповідачів - Вініченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, вул. Львівська площа, 8), Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, проспект Соборний, 166) про визнання протиправним та скасування наказу від 21.12.2019 року №2089-о, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог.

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС в Запорізькій області про:

- визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 21.12.2019 року № 2089-о «Про припинення державної служби та звільнення з посади ОСОБА_1 ».

- поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління державної фіскальної служби у Запорізькій області;

- стягнення з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Виклад позиції позивача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до наказу Державної фіскальної служби України від 21.12.2019р. № 2089-о Позивача було звільнено з посади заступника начальника Головного управління ДФС у Запорізькій області у зв`язку з отриманням негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності у 2019 році. Так, фактично підставою звільнення став наказ ДФС України від 18.12.2019 року № 2054-о «Про затвердження Висновків щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців органів ДФС, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В» у 2019 році» та доповідної записки Департаменту кадрової політики та роботи з персоналом від 19.12.2019 року № 1435/99-99-04-05-03-18.

Однак, на дату звільнення Позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності, що грубо порушує його права, суперечить діючому законодавству України та приписам ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 12.09.2018 року у справі № 127/21890/16-ц.

02.03.2020 року від Відповідача - Державної фіскальної служби України надійшов відзив на позовну заяву, за вхід. № 9388/20, відповідно до якого згідно з наказом ДФС України від 07.08.2019 № 1357-о, виконання обов`язків начальника ГУ ДФС у Запорізькій області з 02.09.2019 року покладено на заступника начальника ГУ ДФС у Запорізькій області Манько В.О.

Наказом ДФС України від 18.12.2019 № 2054-о затверджено Висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців органів ДФС, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В» у 2019 році.

Відповідно до Висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності керівників головних управлінь ДФС в областях, м. Києві, Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, які займають посади державної служби категорії «Б» у 2019 році, затвердженого наказом ДФС від 18.12.2019 № 2054-о «Про затвердження Висновків щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців органів ДФС, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В» у 2019 році», заступник начальника ГУ ДФС у Запорізькій області ОСОБА_1 отримав негативну оцінку.

Так як Позивач з 04.09.2019 по 09.01.2020 року перебував на лікуванні, тому служба управління персоналом результати виконання завдань були передані без відмітки про ознайомлення державного службовця.

У разі отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності, такий державний службовець звільняється із служби, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Наказ ДФС України від 18.12.2019 року № 2054-о «Про затвердження Висновків щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців ДФС, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В» у 2019 році» та Висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності керівників головних управлінь ДФС в областях, м. Києві, Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, які займають посади державної служби категорії «Б» у 2019 році, затвердженого наказом ДФС від 18.12.2019 № 2054-о «Про затвердження Висновків щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців органів ДФС, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В» у 2019 році» прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства та скасуванню не підлягають.

15.06.2020 року від Відповідача - Головного управління ДФС у Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву, за вхід. № 22858/20, відповідно до якого, зокрема, з 04.12.2019 року по 09.01.2020 року Позивач перебував на стаціонарному лікуванні в приватній лікарні ТОВ «Лікар» та один раз порушував стаціонарний режим лікування для проходження оцінювання. Проте, дане твердження Позивача не відповідає дійсності, адже вхід та вихід в адміністративну будівлю ГУ ДФС у Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166 чітко регулюється картками-перепустками апаратно-програмного комплексу контролю та керування доступом (СККД) Система STOP-Net, згідно якої ОСОБА_1 з 04.12.2019 року по 21.12.2019 року кожного дня з`являвся на роботі та ні кому в усній ні в письмовій формі не повідомляв, що знаходиться на лікарняному. Картка перепустка № 812 була видана під розпис ОСОБА_1 ще 24.10.2018 року, доказом чого слугує копія витягу з журналу введення карток-перепусток ГУ ДФС у Запорізькій області.

Заяви, клопотання учасників справи.

10.03.2020 року, від представника Позивача надійшла заява про витребування доказів.

24.03.2020 року, від представника Позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

25.03.2020 року, представник Відповідача звернувся з клопотанням про перенесення розгляд справи, судове засідання призначене на іншу дату просив провести у режимі відео конференції в приміщенні суду.

Процесуальні дії вчинені судом.

10.03.2020 року, судом витребувано від Головного управління ДФС в Запорізькій області, довідку про отриманий заробіток ОСОБА_1 - заступника начальника Головного управління ДФС в Запорізькій області за період жовтень та листопад 2019 року, а також довідку про наявність або відсутність вакантної посади заступника начальника Головного управління ДФС в Запорізькій області.

25.03.2020 року, судом зупинено провадження у справі до 27.05.2020 року, в зв`язку з запровадженням на території України карантину (коронавірус COVID-19).

26.03.2020 року, судом допущено участь представника Головного управління ДФС в Запорізькій області в судовому засіданні в режимі відеоконференції щодо розгляду адміністративної справи № 420/515/20.

27.05.2020 року, судом поновлено провадження у справі.

27.05.2020 року, судом допущено участь представника Головного управління ДФС в Запорізькій області в судовому засіданні в режимі відеоконференції щодо розгляду адміністративної справи № 420/515/20.

27.05.2020 року, зупинено провадження по справі № 420/515/20 до 11.06.2020 року, в зв`язку з запровадженням на території України карантину (коронавірус COVID-19).

11.06.2020 року, судом поновлено провадження у справі.

Обставини справи.

Наказом Державної фіскальної служби України від 24 квітня 2019 року № 769-о покладено виконання обов`язків начальника Головного управління ДФС у Запорізькій області з 13.05.2019 на заступника начальника Головного управління ДФС у Запорізькій області ОСОБА_1 , з правом підпису фінансових документів. (а.с.11)

Наказом Державної фіскальної служби України від 21 грудня 2019 року № 2089-о відповідно до частини шостої статті 44 та пункту 3 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», наказано припинити державну службу та звільнити з посади заступника начальника Головного управління ДФС у Запорізькій області ОСОБА_1 , у зв`язку з отриманням державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності у 2019 році. (а.с.14)

Не погоджуючись із наказом Державної фіскальної служби України від 21.12.2019 року № 2089-о «Про припинення державної служби та звільнення з посади ОСОБА_1 », Позивач звернувся до суду із зазначеним адміністративним позовом.

Судом також встановлено, що у період з 04.12.2019 року по 09.01.2020 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у приватному закладі ТОВ «ЛЕКАР», що підтверджується Листком непрацездатності Серії АДУ № 614499 та Випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 09.01.2020 року. (а.с.14-15) Зазначена копія листка непрацездатності, засвідчена 09.01.2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. (а.с.14зв)

Джерела права й акти їх застосування.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно приписів ст. 21 Закону № 889-VII вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.

Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Особа, яка вступає на посаду державної служби вперше, набуває статусу державного службовця з дня публічного складення нею Присяги державного службовця, а особа, яка призначається на посаду державної служби повторно, - з дня призначення на посаду.

Відповідно до ст. 31 Закону № 889-VII на посаду державної служби призначається переможець конкурсу.

Рішення про призначення приймається:

1) на посаду державної служби категорії "А" - суб`єктом призначення, визначеним Конституцією та законами України, у порядку, передбаченому Конституцією України, цим та іншими законами України;

2) на посади державної служби категорії "Б", які здійснюють повноваження керівників державної служби в державних органах, - суб`єктом призначення, визначеним законом;

3) на інші посади державної служби категорій "Б" і "В" - керівником державної служби, якщо інше не передбачено законом.

3. На посаду державної служби призначається особа, визначена переможцем конкурсу.

Приписами ст. 44 Закону № 889-VII визначено, що результати службової діяльності державних службовців щороку підлягають оцінюванню для визначення якості виконання поставлених завдань, а також з метою прийняття рішення щодо преміювання, планування їхньої кар`єри.

Оцінювання результатів службової діяльності проводиться на підставі показників результативності, ефективності та якості, визначених з урахуванням посадових обов`язків державного службовця, а також дотримання ним правил етичної поведінки та вимог законодавства у сфері запобігання корупції, виконання індивідуальної програми професійного розвитку, а також показників, визначених у контракті про проходження державної служби (у разі укладення).

Оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В", здійснюється безпосереднім керівником державного службовця та керівником самостійного структурного підрозділу. Оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, які займають посади державної служби категорії "А", здійснюється суб`єктом призначення.

Державного службовця ознайомлюють з результатами оцінювання його службової діяльності під підпис протягом трьох календарних днів після проведення оцінювання.

Висновок щодо результатів оцінювання службової діяльності затверджується наказом (розпорядженням) суб`єкта призначення.

За результатами оцінювання службової діяльності державного службовця йому виставляється негативна, позитивна або відмінна оцінка з її обґрунтуванням.

У разі отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності такий державний службовець звільняється із служби відповідно до пункту 3 частини першої статті 87 цього Закону та з ним розривається контракт про проходження державної служби (у разі укладення).

Висновок, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання службової діяльності, може бути оскаржений державним службовцем у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Державний службовець має право висловити зауваження щодо оцінювання результатів його службової діяльності, які долучаються до його особової справи.

Державні службовці, які отримали відмінні оцінки за результатами оцінювання службової діяльності, підлягають преміюванню відповідно до цього Закону.

Керівник державної служби в апараті органу законодавчої та судової влади може проводити оцінювання результатів службової діяльності державних службовців з урахуванням особливостей проходження державної служби в апараті таких органів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Згідно з ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи. При цьому, звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Висновки суду.

Наказом Державної фіскальної служби України від 21 грудня 2019 року № 2089-о відповідно до частини шостої статті 44 та пункту 3 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», наказано припинити державну службу та звільнити з посади заступника начальника Головного управління ДФС у Запорізькій області ОСОБА_1 , у зв`язку з отриманням державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності у 2019 році. (а.с.14)

При цьому, судом встановлено, що у період з 04.12.2019 року по 09.01.2020 року Позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у приватному закладі ТОВ «ЛЕКАР», що підтверджується Листком непрацездатності Серії АДУ № 614499 та Випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 09.01.2020 року. (а.с.14-15) Зазначена копія листка непрацездатності, засвідчена 09.01.2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. (а.с.14зв)

У відзивах на позовну заяву відповідачі не заперечували того, що позивач у період з 04.12.2019 року по 09.01.2020 року перебував на лікарняному, а також видачі спірного наказу у період тимчасової непрацездатності Позивача.

Так, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України, яка регулює розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Окремо варто відмітити, що частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення, а в Рішенні Конституційного Суду України від 4 вересня 2019 року № 6-р (II)/2019 зазначено, що сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Законодавством України визначено, що тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежать від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи; тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності (Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затверджене наказом Міністерства охорони здоров`я України від 9 квітня 2008 року № 189).

У статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, зокрема у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, тому для забезпечення конституційного права кожного на працю, встановленого статтею 43 Основного Закону України, закріплені певні гарантії, а саме заборона на звільнення працівника з ініціативи власника в період тимчасової непрацездатності такого працівника.

З приписів Конституції України випливає, що незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника.

Також Конституційний Суд України у даному Рішенні відмітив, що положеннями частини третьої статті 40 Кодексу закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним.

Таким чином, враховуючи, що звільнення позивача відбулося в період його тимчасової непрацездатності, вказане є порушенням частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Щодо посилання представника відповідача стосовно того, що ОСОБА_1 з 04.12.2019 року по 21.12.2019 року кожного дня з`являвся на роботі та ні кому в усній ні в письмовій формі не повідомляв, що знаходиться на лікарняному, що підтверджується карткою перепусткою № 812, яка була видана під розпис ОСОБА_1 , доказом чого слугує копія витягу з журналу введення карток-перепусток ГУ ДФС у Запорізькій області, - слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 75 КАС України достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідачем подано до суду у якості доказу перебування на роботі з 04.12.2019 року по 21.12.2019 року Позивача копію таблиці з якої не можливо встановити обставини на які посилається відповідач та не спростовує тимчасову непрацездатність Позивача.

Слід зазначити, що згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 4 жовтня 2018 року у справі № 821/496/16 звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини у справі та досліджені докази, приймаючи до уваги, що звільнення Позивача відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ не може відповідати критеріям правомірності визначеним в ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 21.12.2019 року № 2089-о «Про припинення державної служби та звільнення з посади ОСОБА_1 » є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вказані висновки в частині застосування норм права, що стосуються звільнення у період перебування, у період тимчасової непрацездатності узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеної у постановах від 20.11.2019 року у справі № 826/8556/16, від 26 грудня 2019 року у справі № 428/2353/17.

За змістом статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, зокрема, що у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Верховний Суд у постанови від 27.02.2020 року у справі № 822/6297/15 вказав на необхідність з`ясування, яка посада є рівнозначною тій, яку позивач обіймав до звільнення задля повного та належного захисту порушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2019 року у справі № 817/860/16.

Відповідно до довідки ГУ ДФС у Запорізькій області № 1/08-01-05-05 від 24.03.2020 року, Управління по роботі з персоналом Головного управління ДФС у Запорізькій області, повідомлено про відсутність у штатному розписі Головного управління ДФС у Запорізькій області на 2020 рік посади заступника начальника Головного управління ДФС у Запорізькій області. (а.с.69)

Разом з цим, коли поновити позивача на посаді, з якої його звільнили і якої формально вже немає, неможливо, то належним способом захисту порушеного права може бути поновлення на посаді, рівнозначній тій, з якої його звільнили, і яка існує на дату поновлення.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28.02.2019 у справі №817/860/16.

За таких обставин, встановивши неможливість поновлення на посаді, з якої було звільнено позивача, належним способом захисту відновленого права позивача повинно бути шляхом поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Запорізькій області з 23 грудня 2019 року.

Частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В силу положень пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), він застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (пункт 8 Порядку № 100).

Зміст наведених норм дає підстави для висновку про те, що ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, суд має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку №100.

Згідно з положеннями п. 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що відповідно до листа «Про надання інформації» ГУ ДФС у Запорізькій області від 24.03.2020 № 93 повідомлено, що ОСОБА_1 дійсно працював в ГУ ДФС у Запорізькій області на посаді заступника начальника головного управління. За період жовтень-листопад 2019 року йому нарахована заробітна плата за фактично відпрацьований час (42 робочі дні) у сумі 29674,86 грн. Середньоденна заробітна плата для оплати часу вимушеного прогулу становить 706,54 грн. (а.с.68)

Отже, стягненню підлягає з Головного управління ДФС у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 грудня 2019 року по 11 червня 2020 року у сумі 81958 (вісімдесят одну тисячу дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 64 копійки.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1 та 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи та на підставі наведеного, суд вважає, що рішення у частині поновлення позивача на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, відповідно підстав для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, немає.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250-251 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, вул. Львівська площа, 8), Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, проспект Соборний, 166) - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 21.12.2019 року № 2089-о «Про припинення державної служби та звільнення з посади ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Запорізькій області з 23 грудня 2019 року.

Стягнути з Головного управління ДФС у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 грудня 2019 року по 11 червня 2020 року у сумі 81958 (вісімдесят одну тисячу дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 64 копійки.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Запорізькій області з 23 грудня 2019 року та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.В. Бутенко

.