Справа № 809/423/16
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 809/423/16 пров. № А/857/944/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Атаманюка Володимира Михайловича на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року (ухвалене головуючим-суддею Гундяком В.Д., час ухвалення судового рішення 16 год 28 хв у м. Івано-Франківську, час складання повного тексту судового рішення 25 листопада 2019 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу Держгеокадастру у Верховинському районі, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку, компенсації втрати частини заробітної плати, втрачених коштів як допомоги по безробіттю та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відділу Держгеокадастру у Верховинському районі середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 66113,16 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати в сумі 1447,30 грн, втрачену допомогу по безробіттю в сумі 10375,99 грн та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Постановою Верховного Суду від 21.08.2018 постанову Волинського окружного адміністративного суду від 12.07.2013 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2015 було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Верховний Суд вказав, що суди не дослідили причин, через які не було вчасно профінансовано належні позивачу виплати та не встановили відповідальну особу за здійснення таких виплат, які були делеговані керівником. Для встановлення відсутності чи наявності вини роботодавця, суди не надали належної правової оцінки діям ОСОБА_1 , з огляду на його посадові обов`язки, як керівника органу при звільненні працівника (видачі наказу про звільнення, делегуванні його реалізації), не перевірили участь у цьому процесі фінансового органу, який відповідальний за реалізацію і виконання таких виплат, а також вищестоящих органів, а саме Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області. Вказав, що при повторному розгляді справи необхідно з`ясувати коли було здійснено нарахування та виплата сум, належних працівникові при звільненні, причини через які такі виплати здійснено не у строки визначені Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України), визначити хто відповідальний за реалізацію і виконання таких виплат, встановити відсутність чи наявність відповідальності роботодавця щодо затримки таких виплат та насідки таких дій.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача Атаманюк В.М. подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 звільнився із займаної посади 28.10.2015, а належні йому кошти було виплачено лише 30.12.2015, тобто через 2 місяці після його звільнення. Вказує, що відповідач мав достатньо часу для проведення таких виплат, а саме через 2-3 тижні після звільнення, а не понад 2 місяці, оскільки така бездіяльність відповідача, яка безпосередньо призвела до втрати ОСОБА_1 значних коштів з Коломийського центру зайнятості. Крім того, будучи виконуючим обов`язки начальника відділу Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області, ОСОБА_2 Р.В. не мав юридичних повноважень щодо проведення дій щодо реорганізації відділу, оскільки Держгеокадастром України не було підготовлено відповідний наказ про призначення ОСОБА_1 головою комісії реорганізації. Також суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 як керівник мав дати розпорядження на перерахунок коштів, однак кошти на виплату заробітної плати виділяє Держгеокадастр у м. Києві, а не сам позивач.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Позивач в судове засідання не з`явився про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що відповідно до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності,

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області Романишина К.Ф., який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 16.08.2013 на підставі наказу №1586-кт від 15.08.2013 ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника відділу Держземагенства у Тлумацькому районі Івано-Франківської області.

У подальшому, наказом відділу Держгеокадастру у Верховинському районі №01-к від 08.09.2015 «Про призначення ОСОБА_1 » було оголошено накази Держгеокадастру №991-то від 08.09.2015 та ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області №67-к від 08.09.2015 «Про призначення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області».

Наказом №992-то від 08.09.2015 у зв`язку з виробничою необхідністю було покладено виконання обов`язків начальника відділу Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області на ОСОБА_1 , заступника начальника цього ж відділу.

28.10.2015 наказом відповідача №03-К було оголошено накази №1409-то та 94-К від 28.10.2015, відповідно до яких позивача було звільнено із займаної посади за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, на підставі його заяви та листа ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області №21-9-0.11-8065/0/2-15 від 19.10.2015.

Пунктом 2.1 наказу №03-К від 28.10.2015 було наказано головному спеціалісту-бухгалтеру по бажанню ОСОБА_1 і за наявності перекислених коштів, виплатити йому компенсацію за 123 дні невикористаних щорічних основних та додаткових відпусток.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виплата сум з порушеннями строків, зазначених ст.116 КЗпП України, здійснена не з вини бухгалтера, оскільки відкриття рахунків в установах Казначейства України віднесено до обов`язків керівника установи, яким з 08.09.2015 по день звільнення позивача 28.10.2015 був ОСОБА_1 . Також, судом першої інстанції не встановлено і вини вищестоящих органів, а саме Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області у несвоєчасній виплаті сум належних позивачу при звільненні. При цьому суд врахував висновок Верховного Суду, який відповідно до ч.5 ст.353 КАС України є обов`язковим для суду при новому розгляді справи, про неможливість ототожнення позивача з роботодавцем - відділом Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області, однак не будучи роботодавцем, позивач, на переконання суду, відповідно до дослідженої в судовому засіданні його посадової інструкції однозначно був уповноваженим органом, відповідальним за проведення своєчасного розрахунку. Таким чином, обставини порушення ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків щодо організації належним чином роботи відділу та зазначення позивачем в наказі про звільнення підстав для виплати компенсації - бажання ОСОБА_1 та наявності перечислених коштів, свідчать про відсутність вини відділу Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області у несвоєчасній виплаті позивачу сум, належних при звільненні. Одночасно суд вказав, що не підлягають до задоволення інші позовні вимоги, оскільки є похідними, задоволення яких залежить від задоволення основної позовної вимоги.

Проте, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких він прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства у такому несвоєчасному розрахунку. Для виникнення такого обов`язку у власника чи уповноваженого ним органу необхідно встановити наявність вини роботодавця щодо невиплати належних сум.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, зокрема, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Тобто, виходячи з наведених вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі ж невиконання такого обов`язку, наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 та від 01.03.2018 по справах № 806/535/16 та № 806/1899/17.

Відповідно до Положення про відділ Держгеокадастру у Верховинському районі Івано-Франківської області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастр №13 від 03.03.2015 (далі Положення), відділ у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру. Відділ є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в установах Казначейства України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням. Відділ очолює начальник, який призначається на посаду Головою Держгеокадастру за пропозицією начальника ГУ Держгеокадастру в області та за погодженням з Віце-прем`єр-міністром України - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та звільняється з посади Головою Держгеокадастру. Начальник відділу здійснює керівництво Відділом, несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності.

Згідно п.п.1, 10, 14 п.10 Положення, начальник відділу здійснює керівництво відділом, несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності (п.п.1), підписує накази (п.п.10), у межах повноважень, передбачених законом, дає обов`язкові для виконання державними службовцями і працівниками відділу доручення (п.п.14).

Разом з тим, з матеріалів справи видно, що наказом відділу Держгеокадастру у Верховинському районі №03-к від 28.10.2015, підписаним в.о.начальника відділу Підлипчаком Р.В., вказано про необхідність виплати позивачу компенсації за 123 дні невикористаних щорічних та додаткових відпусток виключно за бажанням самого ж ОСОБА_1 і за наявності коштів.

ОСОБА_1 було нараховано належні йому суми у вересні згідно розрахунково-платіжної відомості №9 та у жовтні згідно розрахунково-платіжної відомості №10, а виплату сум здійснено шляхом перерахування коштів на банківську карту позивача 29.12.2015.

Однак, з наявної в матеріалах справи відомостей нарахування коштів №1 ОСОБА_1 вбачається, що 30.12.2015 позивачу надійшли вказані виплати в розмірі 17 759,07 грн.

Оскільки зазначені обставини залишилися нез`ясованими судом першої інстанції та поза його увагою, вказане призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що виплата неоспорюваних сум, належних позивачу при звільненні, відбулася 30.12.2015, тобто із затримкою у 45 календарних днів, на користь останнього належить стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати цих сум.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Згідно п.2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про доходи ОСОБА_1 №335/04/10 від 31.12.2015, заробітна плата за два останні місяці, які передували звільненню позивача із займаної посади за вересень та жовтень 2015 року, становить 22 861,73 грн. Середньоденне заробітна плата позивача становить 448,27 грн.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку позивача в період з 29.10.2015 по 30.12.2015 становить 20172,15 грн (448,27грн*45 календарних днів), яка підлягає стягненню з ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 цього Закону визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру : пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.3 Закону).

Крім того, проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати визначається Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001.

Згідно п.4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Згідно ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають доходи громадян, які не мають разового характеру (постійні доходи), а виплата компенсація за невикористану відпустку має разовий характер, тому вказана сума індексації не підлягає, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними.

Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, заробітної плати).

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 по справі №336/4675/17, від 21.06.2018 по справі №523/1124/17 та від 03.07.2018 по справі справа №521/940/17.

Таким чином, виходячи з наведеного, суд вважає, що позивачу підлягає нарахуванню сума компенсації втрати частини доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати за період жовтень - грудень 2015 року у розмірі 17 759,07.

За повідомленням Державної служби статистики України (Урядовий кур`єр за 10.11.2015, 09.12.2015 та 09.01.2016) індекс споживчих цін (індекс інфляції) у жовтні становить 98,7%, у листопаді 2015 року становив 102,0%, а у грудні 2015 року - 100,7%. Всього до розрахунку 98,7%, :100=0,987, 102,0%:100 = 1,02 та 100,7%:100 = 1,007.

Беручи до уваги наведену у ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п. 4 Порядку 159 методику, розрахунок суми компенсації, що підлягає виплаті позивачу, здійснюється вигляді формули:

Ск = Дн/в х Приріст ІІ / 100,

- де, Ск - сума компенсації; Дн/в - дохід, не виплачений за відповідний період після утримання податків і обов`язкових платежів; Приріст ІІ - приріст індексу інфляції у відсотках за період невиплати. Його визначають множенням місячних індексів інфляції за період невиплати доходу. При цьому до розрахунку не включаються: індекс інфляції місяця, за який виплачується дохід; індекс інфляції місяця, в якому виплачується заборгованість.

Приріст індексу інфляції за період невиплати позивачу заробітної плати розраховується наступним чином: множимо місячні індекси з жовтня 2015 року до грудень 2015 року: (0,987 х 1,02 х 1,007) = 1,013%.

Відповідно сума компенсації обчислюється таким чином (17 759,07 грн х 1,013%) : 100 = 179,89 грн.

Право, розмір та порядок виплат допомоги по безробіттю їх розрахунок (перерахунок) урегульовано статтями 22, 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Порядком надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, такі розрахунки сум допомоги по безробіттю розраховуються центром зайнятості самостійно згідно нарахованої середньої заробітної плати за останні шість місяців з останнього місця роботи особи, що звертається по допомогу.

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1174 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Системний аналіз наведених вище норм, дає підстави дійти висновку про те, що для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи не є кваліфікуючою ознакою наявність вини цієї особи, але право на відшкодування шкоди законодавством пов`язується з підставами виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права

При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з положень статей 1167, 1187 ЦК України, які визначають підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Пленум Верховного Суду України у п.3 постанови №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснив, що моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позивач не надав суду доказів на підтвердження обставин заподіяння йому моральної шкоди, а також не надав суду доказів того, що не виплата йому заробітної плати, призвела до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя.

Тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Згідно п.3, 4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Атаманюка Володимира Михайловича задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року по справі №809/423/16 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу Держгеокадастру у Верховинському районі, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку, компенсації втрати частини заробітної плати, втрачених коштів як допомоги по безробіттю та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (, 76014, м. Івано-Франківськ, вул. Академіка А. Сахарова, 34) на користь ОСОБА_1 20172 (двадцять тисяч сто сімдесят дві) гривні 15 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 179 (сто сімдесят дев`ять) гривень 89 копійок компенсації втрати частини заробітної плати.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 24.06.2020.