Справа № 580/921/20
Суддя: В.В. Гаращенко
Дата ухвалення: 2020-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2020 року справа № 580/921/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, в якій, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить:

- визнати протиправною бездіяльність управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за 2008 рік;

- зобов`язати управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за 2008 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в порушення вимог частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України та частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за 2008 рік. Цей факт підтверджується довідкою про нарахування та виплати, здійснені при звільнені від 13.09.2019 №12/171-19.

03 вересня 2019 року, у відповідь на свій запит щодо надання довідки про невикористання щорічних відпусток, позивач отримав від відповідача довідку №14/7-181 з вказівкою на те, що надати інформацію про відпустки за період проходження служби є неможливим у зв`язку з закінченням терміну зберігання документів з питань відпусток.

Однак, позивач вважає, що відсутність документального підтвердження кількості невикористаних днів щорічної відпустки не звільняє відповідача від покладеного на нього законодавством обов`язку виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні відпустки.

Відповідач подав відзив проти адміністративного позову, в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю зважаючи на ту обставину, що строки зберігання документів з питань щорічних оплачуваних відпусток, відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.04.2012 № 571/20884, термін зберігання становить 5 (п`ять) років, так як позивач звільнений у 2008 році - термін зберігання відповідних документів закінчився у 2012 році.

Особам рядового і начальницького складу (крім осіб, указаних в абзаці першому цього пункту - середнього, старшого і вищого начальницького складу), які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Тобто, зазначена компенсація виплачувалась виключно особам рядового і молодшого складу органів внутрішніх справ. Зважаючи на викладене позивач не має права на компенсацію за невикористані відпустки.

Також відповідач просив суд звернути увагу, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми загального законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі, тому законодавство про працю, норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Наведене на думку відповідача вказує на відсутність підстав для задоволення позову.

У відповіді на відзив позивач не погодився з доводами відповідача, вказавши про їх безпідставність та наполягав на задоволенні позову.

Одночасно з подачею відзиву відповідач подав до суду клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском місячного строку звернення до суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 2003 року по 2008 рік, звільнений зі служби за власним бажанням наказом УМВС України в Черкаській області від 05.08.2008 року № 196 о/с з посади заступника командира 2-го взводу 2-ї роти спеціального батальйону судової міліції «Грифон» УМВС в званні лейтенанта міліції.

Вважаючи, що в день звільнення відповідач не виплатив позивачу компенсацію за невикористані у 2008 році дні щорічної відпустки позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, суд виходить з такого.

Нормами ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині 2 ст.233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У п.2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у ч.2 ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

З огляду на зазначене, на спірні правовідносини не поширюються вимоги ч. 5 ст. 122 КАС України щодо місячного строку звернення до суду, тому підстави для залишення позовної заяви без розгляду відсутні.

Щодо правомірності невиплати компенсації за невикористані в році звільнення дні відпустки, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про міліцію» (чинного на час проходження позивачкою служби в органах внутрішніх справ) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Так, порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки, визначало Положення №114, що затверджено постановою від 29 липня 1991року №114 (далі - Положення №114).

Згідно з пунктом 56 зазначеного Положення №114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Тлумачення наведеної норми Положення №114 в контексті аналогічних спірних правовідносин неодноразово здійснювалось Верховним Судом.

Так, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року (справа №816/225015), від 16 травня 2019 року (справа №825/100/15-а) Верховний Суд вказав, що аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що передбачене нею право на отримання грошової компенсації гарантується особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, виключно за відпустку, яку ними не використано в році звільнення.

Натомість, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, що надана відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 18.05.2020, ОСОБА_1 надано чергову відпустку за 2008 рік в період з 19.06.2008 по 19.07.2008, що підтверджено довідкою №634 від 30.07.2008 за підписом т.в.о. командира СБСМ «Грифон» УМВС України в Черкаській області.

Відповідно до п. 51 Порядку №114 тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ УРСР, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно.

Позивач на день виходу у відпустку в 2008 році мав вислугу років в органах внутрішніх справ менше 10 років, оскільки присягу працівника органів внутрішніх справ прийняв 22.08.2003, тобто розмір його щорічної відпустки повинен становити 30 діб.

Враховуючи, що позивач використав відпустку у 2008 році повної тривалості, тому не має права на отримання компенсації за невикористану відпустку.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 12, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана з врахуванням особливостей закріплених п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» та п. 15.5 Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя В.В. Гаращенко