Справа № 826/5202/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2020-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2020 року м. Київ № 826/5202/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомДержавного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту)
до Старшого державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря Фурдуй Лариси Володимирівни
третя особаДержавна екологічна інспекція Північно-західного регіону Чорного моря
провизнання незаконним та скасування припису,
ОБСТАВИНИ СПРИВИ:

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства (Адміністрація Миколаївського морського порту) (надалі - позивач, Адміністрація) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Старшого державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря Фурдуй Лариси Володимирівни (надалі - відповідач) про визнання незаконним та скасування припису.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/5202/17, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у судовому засідання на 25 травня 2017 року, яке в подальшому неодноразово відкладалось з метою отримання додаткових доказів для правильного вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Протокольною ухвалою проголошеною в судовому засіданні 10.07.2017 без виходу до нарадчої кімнати, залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державну екологічну інспекцію Північно-західного регіону Чорного моря.

Як вбачається з матеріалі справи, позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві.

Відповідач в судові засідання не прибув, будучи належним чином повідомленим про дату час та місце проведення судових засідань. З заявами/клопотаннями до суду не звертався, правом на подання заперечень не скористався.

Третя особа в судові засідання не прибула, з заявами/клопотаннями до суду не зверталась, будучи належними чином повідомленою про дату час та місце проведення судового засідання.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції до 15.12.2017, а рішення постановлене з урахуванням п. 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до оскаржуваного Припису (без номеру і без дати), який є додатком до Припису Державної екологічної інспекції України від 10.01.2017 №2/2-19, позивача зобов`язано, у визначені в приписі строки, усунути наступні порушення:

- не утворювати відходи без дозволу на операції у сфері поводження з відходами;

- не здійснювати господарську діяльність без Ліцензії Мінприроди на здійснення операцій з небезпечними відходами (експлуатація станції очистки лляльних та баластних вод);

- провести інвентаризацію відходів, із зазначенням всіх видів відходів (відходи які утворюються під час обслуговування акваторії);

- визначити та погодити в установленому законодавством порядку склад і властивості відходів, що утворюються, ступінь їх небезпечності для навколишнього природного середовища (відходи які утворюються під час обслуговування акваторії);

- вести первинний облік відходів за встановленою формою № 1-ВТ «Журнал первинного обліку відходів, пакувальних матеріалів і тари», а саме: заповнювати всі графи журналу;

- технологічні операції з нафтопродуктами (бункеровочні операції з дизельним паливом) впроваджувати по технологічним схемам, які узгоджені в установленому законодавством порядку (технології перевантаження, які визначені представленою робочою документацією узгодити з Держекоінспекцією);

- водогосподарські споруди та технічні пристрої (зливові колектори) утримувати в належному стані;

- не допускати скидання зворотних вод з випусків №1, 2, 6 з перевищенням затверджених ГДК (нітрити, залізо, завислі речовини, фосфати);

- реєструвати операції із замазученим ганчір`ям у суднових документах, операції із сміттям та нафтовмісними водами реєструвати згідно положень;

- оформити документи, що посвідчують право власності чи право користування на земельну ділянку, яка використовується Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Не погоджуючись із правомірністю Припису, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Пункт 1 Припису є декларативним та зобов`язує позивача усунути наступні порушення, про які вказано в Приписі, про що повідомити відповідача.

Згідно пункту 2 Припису Адміністрації приписано не утворювати відходи без дозволу на операції у сфері поводження з відходами (порушення статей 17, 32 Закону України «Про відходи»).

Згідно п. «к» ст. 20 Закону України «Про відходи», дозволи на здійснення операцій у сфері поводження з відходами терміном на три роки видають обласні державні адміністрації.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 18 Закону України «Про відходи», затвердження порядку надання дозволів на здійснення операції у сфері поводження з відходами належить до компетенції Кабінету Міністрів України.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо скорочення кількості документів дозвільного характеру» Кабінету Міністрів України доручено у тримісячний строк з дня набрання чинності цим законом забезпечити видання нормативно-правових актів, передбачених цим законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Однак, як зазначає позивач та не було заперечено і спростовано відповідачем, як на час виникнення спірних правовідносин, так і станом на час звернення позивача до суду з даним позовом, такий порядок не затверджено.

Для отримання дозволу Адміністрація зверталась до Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації з відповідним листом.

Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації у листі від 27.01.2015 № 01-04/131-05, який було направлено до Адміністрації у відповідь на звернення, зазначено про відсутність затверджених Кабінетом Міністрів України порядків надання дозволів на здійснення операцій у сфері поводження з відходами.

При цьому, вищенаведена відповідь Управління екології та природних ресурсів Миколаївської облдержадміністрації не містить рішення про відмову у надані дозволу.

Отже, на момент проведення перевірки відповідний Порядок надання дозволів на здійснення операції у сфері поводження з відходами Кабінетом Міністрів України не затверджено.

Це також підтверджується листом Міністерства екології та природних ресурсів від 21.02.2017 № 7/708-17, який був надісланий ДП «АМПУ» у відповідь на прохання надати роз`яснення щодо процедури отримання суб`єктом господарювання документів дозвільного характеру, а саме дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами.

За вказаних обставин, відсутність у Адміністрації дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами не може вважатись порушенням законодавства, а саме ст.ст. 17, 32 Закону України «Про відходи», внаслідок чого припис в цій частині не можна вважати обґрунтованим і правомірним.

Разом із тим, відповідно до ст. 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» принцип мовчазної згоди - принцип, згідно з яким суб`єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено.

Частиною 6 ст. 4-1 зазначеного Закону встановлено, що у разі якщо у встановлений законом строк суб`єкту господарювання не видано документ дозвільного характеру або не прийнято рішення про відмову у його видачі, через десять робочих днів з дня закінчення встановленого строку для видачі або відмови у видачі документа дозвільного характеру суб`єкт господарювання має право провадити певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Враховуючи, що Адміністрація зверталась до належного органу для отримання дозволу на здійснення певного виду господарської діяльності в установленому порядку, а також те, що уповноваженим органом у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано (згідно відповіді Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації від 27.01.2015 №01-04/131-05), то відповідно до вищенаведеної норми дозвіл вважається наданим за принципом мовчазної згоди.

Оскільки дозволи на здійснення операцій у сфері поводження з відходами видаються терміном на три роки, то такий дозвіл фактично вважається чинним на час проведення перевірки Адміністрації Державною екологічною інспекцією північно-західного регіону Чорного моря з 13.12.2016 по 27.12.2016 р.

Відтак, суд приходить до висновку, що Адміністрація не порушувала законодавство щодо отримання дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами.

Стосовно пункту 3 припису, яким Адміністрацію зобов`язано не здійснювати господарську діяльність без ліцензії Мінприроди на здійснення операцій з небезпечними відходами (експлуатація станції очистки лляльних та баластних вод) (порушення статей 17, 32, 34 Закону України «Про відходи»), суд зазначає наступне.

Згідно ст. 1 Закону України «Про відходи» небезпечні відходи - відходи, що мають такі фізичні, хімічні, біологічні чи інші небезпечні властивості, які створюють або можуть створити значну небезпеку для навколишнього природного середовища і здоров`я людини та які потребують спеціальних методів і засобів поводження з ними.

Відповідно до ст.1 Водного кодексу України, вода лляльна (підсланева) - вода з домішками (переважно нафтопродуктів), зібрана в колодязях - ллялах машинних відділень судна.

Згідно ст. 2 Міжнародної конвенції по запобіганню забрудненню з суден 1973 року (дата приєднання України - 21 вересня 1993 року), шкідлива речовина означає будь-яку речовину, яка при попаданні в море здатна створити небезпеку для здоров`я людей, завдати шкоди живим ресурсам, морській флорі і фауні, погіршити умови відпочинку або перешкодити іншим видам правомірного використання моря, і включає будь-яку речовину, що підлягає контролю відповідно до цієї Конвенції.

Перелік небезпечних властивостей та інструкцій щодо контролю за транскордонними перевезеннями небезпечних відходів та їх утилізацією/видаленням затверджено наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 16 жовтня 2000 року № 165.

Для встановлення ступеню небезпечності лляльних вод та їх віднесення до небезпечних відходів необхідно встановити наявність небезпечних властивостей складових речовин лляльних вод та їх процентний вміст, у відповідності до наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 16 жовтня 2000 року № 165.

Однак, як свідчить акт перевірки, під час здійснення Інспекцією планового контрольного заходу, небезпечні властивості лляльних вод не досліджувались.

Також слід зазначити, що в Державному класифікаторі відходів лляльні та баластні води не зазначені.

Вищенаведене свідчить про відсутність доказів того, що лляльні та баластні води в рамках спірних правовідносин є небезпечними відходами, а господарська діяльність у сфері поводження з вищевказаним водами підлягає ліцензуванню.

Разом з тим, відповідно п. 8.1 Наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 № 316 «Про портові збори», справляння санітарного збору передбачає:

- забезпечення Адміністрацією морських портів України обов`язкового прийняття із судна всіх видів забруднень (за винятком баластних вод) за весь час стоянки судна в морському порту, а також сприяння виконанню операцій, пов`язаних з прийняттям забруднень (подання і прибирання плавзасобів, надання контейнерів та інших місткостей для збирання сміття, перевантажувальні операції, шлангування, відшлангування тощо);

- обов`язкове здавання судном у морському порту всіх наявних на борту видів забруднень з метою запобігання їх скиданню у море. Здавання забруднень засвідчується відповідною довідкою Адміністрації морських портів України.

Таким чином, прийняття з суден лляльних вод під час стоянки в порту є обов`язковим у зв`язку з справлянням санітарного збору.

Окрім наведеного, суд приймає до уваги те, що Адміністрація передала обладнання Станції в оренду, а Миколаївське регіональне відділення Фонду державного майна України передало саму будівлю Станції в оренду іншому суб`єкту господарювання, відтак Адміністрація господарську діяльність на Станції не здійснює, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договорів та актів приймання-передачі майна.

За таких обставин, відповідачем в рамках спірних правовідносин з посиланням на належні та допустимі докази не доведено того, що діяльність Адміністрації стосовно Станції підлягає ліцензуванню, внаслідок чого припис в цій частині не можна вважати правомірним.

Стосовно необхідності проведення інвентаризації відходів, із зазначенням всіх видів відходів (відходи які утворюються під час обслуговування акваторії), а також необхідності визначення та погодження складу і властивостей відходів (п.п.4, 5 Припису), суд зазначає наступне.

За змістом ч.ч.4, 6 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Порушення, наведені в п.п.4, 5 Припису вже були предметом розгляду у судовій справі № 490/181/17 за адміністративним позовом Воїн І.М. (начальника відділу екологічної безпеки Миколаївської філії ДП «АМПУ») до державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря Зінкіна К.С. про визнання дій незаконними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за ст. 82 КУпАП (постанову у справі про адміністративне правопорушення винесено під час проведення планової перевірки, за результатами якої було видано оскаржуваний припис).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.09.2017 по справі №490/181/17 зазначений позов задоволено. В мотивувальній частині постанови суд зокрема зазначає наступне: «Колегія суддів приходить до висновку, що під час обслуговування акваторії морського порту Адміністрацією проводяться роботи, які не пов`язані з виробництвом в процесі якого утворюються відходи. Відходи, які опинились в акваторії морського порту, утворюються в процесі здійснення господарської діяльності підприємств, які здійснюють свою діяльність на території ДП «Миколаївський морський торговельний порт», мають бути відображені у інвентаризації та паспортах відходів саме цих суб`єктів господарювання, а не Адміністрацією, оскільки операції поводження з відходами в даному випадку здійснюють саме ці підприємства.

Отже, обслуговування Адміністрацією акваторії порту за своєю суттю не є господарською діяльністю у вигляді виробництва під час якого утворюються відходи, які підлягають обов`язковому обліку та інвентаризації, а по суті є очищенням акваторії від відходів, які були утворенні іншими суб`єктами господарювання, які здійснюють свою діяльність в порту (суднами, підприємствами, тощо) з метою ліквідації наслідків скиду забруднюючих речовин та дотримання вимог екологічної безпеки відповідно до чинного законодавства. Тобто, під час обслуговування акваторії порту у Адміністрації відходи, які підлягають обліку та інвентаризації, в розумінні Закону України «Про відходи», не утворюються. Таким чином, колегія суддів вважає, що у даному випадку порушення ст.ст. 17, 42 Закону України «Про відходи» - відсутнє.»

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог п. 4, 5 припису, внаслідок чого припис в цій частині підлягає скасуванню.

Стосовно пункту 6 Припису, яким Адміністрацію зобов`язано вести первинний облік відходів за встановленою формою 1-ВТ «Журнал первинного обліку відходів, пакувальних матеріалів і тари», а саме: заповнювати всі графи журналу, суд зазначає наступне.

Як встановлено вище, Філія не є виробником речовин, предметів (сміття, розлив, тощо), які перебувають на акваторії морського порту Миколаїв, тому для Філії вони не є відходами у розумінні Закону України «Про відходи», а Адміністрація, відповідно, не повинна їх включати до форми обліку відходів 1-ВТ.

Речовини, предмети, які опинились на акваторії морського порту Миколаїв, що утворились у процесі господарської діяльності інших підприємств, мають бути відображені у формі обліку відходів 1-ВТ саме цими підприємствами, а не Адміністрацією.

До того ж, у пункті 1.2 «Інструкції щодо заповнення типової форми первинної облікової документації № 1-ВТ «Облік відходів та пакувальних матеріалів і тари» (затверджена наказом Мінприроди України 07.07.2008 № 342, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 09.09.2008 за № 824/15515) прямо вказано, що до типової форми № 1-ВТ не включаються дані про відходи, що надходять у водні об`єкти зі стічними водами.

Таким чином, Адміністрація не порушувала законодавство щодо обліку відходів, внаслідок чого припис в цій частині є необґрунтованим.

Стосовно пункту 7 Припису, відповідно до якого позивача зобов`язано технологічні операції з нафтопродуктами (бункеровочні операції з дизельним паливом) впроваджувати по технологічним схемам, які узгоджені в установленому законом порядку (технології перевантаження, які визначені представленою робочою документацією узгодити з Держекоінспекцією, відповідно до п.27 Постанови КМУ від 29.02.1996 №269), суд зазначає наступне.

У пункті 27 «Правил охорони внутрішніх морських вод і територіального моря України від забруднення та засмічення», які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 29.02.1996 № 269 (далі - Правила) визначено, що підприємства морської галузі узгоджують технологію перевантаження щодо кожного виду вантажів з морськими екологічними інспекціями Держекоінспекції.

Слід зазначити, що дизельне паливо, яким бункерується судно, не є вантажем, а споживається судном в процесі його експлуатації. Пункт 27 Правил вимагає узгоджувати технологію перевантаження щодо кожного виду вантажів, тому ця норма не розповсюджується на бункеровочні операції.

Разом з тим, ДП «АМПУ» є правонаступником прав та обов`язків ДП «Миколаївський МТП» внаслідок реорганізації ДП «ММТП» шляхом виділу стратегічних об`єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов`язків стосовно них на підставі частини 6 розділу VI Закону України «Про морські порти України», розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 № 133-р, наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 року №163 та Акту приймання передачі майна, майнових прав та зобов`язань від 13.06.2013 які передаються з ДП «ММТП» до ДП «АМПУ».

Адміністрація, як правонаступник ДП «ММТП» здійснює заправку суден дизельним паливом згідно робочої технологічної документації ТТІП № 373 «Перевантаження дизельного палива на судна портофлота», яка розроблена ДП «ММТП» та погоджена з відповідною морською екологічною інспекцією Держекоінспекції.

При цьому, Адміністрація 22.07.2015 надала Державній екологічній інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря для узгодження робочу технологічну документацію ТТІП № 373 «Заправка суден дизельним паливом».

Як зазначає представник позивача та не було заперечено і спростовано відповідачем або третьою особою, Адміністрація у визначений строк не отримала від Інспекції відмови у видачі узгодження, тому технологічна документація ТТІП № 373 «Заправка суден дизельним паливом» вважається погодженою через десять робочих днів з часу її подання до органу Держекоінспекції відповідно до частини 6 статті 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» (принцип мовчазної згоди).

Крім того, Адміністрація отримала лист Інспекції від 13.11.2015 №2459/11 «Щодо розгляду робочої технологічної документації ТТІП № 373 «Заправка суден дизельним паливом», в якому Інспекція для вирішення порушеного Адміністрацією питання, просила представити розроблений та погоджений в установленому законодавством порядку план локалізації та ліквідації розливу забруднюючих речовин Адміністрації.

Запитуваний план був наданий Інспекції листом Адміністрації від 03.12.2015 № 18-15/6501.

Таким чином, Адміністрація не порушувала постанову Кабінету Міністрів України від 29.02.1996 №269 щодо відсутності узгодженої технології перевантаження дизельного палива (бункеровочні операції) з Держекоінспекцією, внаслідок чого припис в цій частині є необґрунтованим.

Стосовно зобов`язання позивача утримувати водогосподарські споруди та технічні пристрої (зливові колектори) в належному стані (п.8 Припису), суд зазначає наступне.

Стаття 44 Водного кодексу України (надалі - Кодекс) визначає обов`язки водокористувачів, зокрема утримувати в належному стані водогосподарські споруди та технічні пристрої.

Однак, при здійсненні експлуатації ливневої каналізації Адміністрація не є водокористувачем, оскільки в даному випадку не відповідає ознакам водокористувачів, викладеним у статті 42 Водного кодексу України, а саме - при експлуатації зливної каналізації не здійснюється водозабір.

У статтях 99, 100 Кодексу, викладені норми, які забороняють скидання у водні об`єкти виробничих, побутових, радіоактивних та інших видів відходів і сміття, а також забороняють забруднювати, засмічувати поверхні водозборів, льодового покриву водойм, водотоків, а також морів, їх заток і лиманів виробничими, побутовими та іншими відходами, сміттям, нафтовими, хімічними та іншими забруднюючими речовинами.

На переконання суду, ливнева каналізація не є водним об`єктом, а опале листя з дерев не є відходом та/або сміттям, яке вироблене Адміністрацією.

Наявність у ливневій каналізації опалого листя не несе негативного впливу на функціонування каналізації та не впливає на її технічний стан. Зворотного відповідачем з посиланням на належні та допустимі докази не доведено.

Крім того, як зазначив позивач, для очистки зливної каналізації між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «С.Т.Е.С. Алчевськ» було укладено договір від 22.07.2016 р. № 223-В-МИФ-16.

Виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «С.Т.Е.С. Алчевськ» робіт по очистці ливневої каналізації підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями Акту №1 приймання виконаних робіт до Договору № 223-В-МИФ-16 форми КБ-2в, відомості ресурсів до вказаного акта, розрахунку загальновиробничих витрат до акту №1 за вересень 2016 року.

Таким чином, роботи з очищення зливної каналізації відповідно до наведеного договору здійснювались ТОВ «С.Т.Е.С. Алчевськ».

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність належних доказів порушення позивачем статей 44, 99, 100 Водного кодексу України, внаслідок чого припис в цій частині не можна вважати правомірним.

Стосовно пункту 9 Припису, відповідно до якого Адміністрацію зобов`язано не допускати скидання зворотних вод з випусків № 1, 2, 6 з перевищенням затверджених ГДК (нітрити, залізо, завислі речовини, фосфати) (порушення статей 44, 100 Водного кодексу України), суд зазначає наступне.

У Акті перевірки на стор.4 зазначено, що дощові стоки з території Філії відводяться до акваторії Бузького лиману через 9 випусків, у тому числі - 3 випуски дощових вод м. Миколаєва.

Як пояснив представник позивача та не було заперечено відповідачем, ливнева каналізація, яка перебуває на відокремленому балансі Адміністрації та в якій здійснювався відбір стічних вод для аналізу, призначена для стікання дощових вод з території державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» та прилеглих об`єктів портових операторів (стивідорних компаній) до акваторії річки Південний Буг, тому води, які стікають до акваторії річки Південний Буг, утворюються саме на території та об`єктах цих підприємств, а не на території Адміністрації.

Адміністрація несе відповідальність лише за технічний стан ливневої каналізації, який дозволяє забезпечити стікання вод, але ливнева каналізація не є джерелом (об`єктом виробництва) забруднюючих речовин, які потрапляють з дощовими водами до каналізації з території Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» до акваторії річки Південний Буг.

ДП «ММТП», в свою чергу, надає споруди в оренду стивідорним компаніям, тому забруднюючі речовини утворюються внаслідок їх господарської діяльності, але ця обставина під час здійснення перевірки, як свідчить акт перевірки, не була проаналізована Інспектором.

Згідно зі ст. 1 Водного кодексу України, вода зворотна - вода, що повертається за допомогою технічних споруд і засобів з господарської ланки кругообігу води в його природні ланки у вигляді стічної, шахтної, кар`єрної чи дренажної води.

Виходячи з вищенаведеного законодавчого визначення, вода зворотна перед поверненням до природної ланки має бути використана у господарській ланці кругообігу води, тобто в об`єктах виробництва: шахтах, кар`єрах, процесах виробництва, тощо.

У даному випадку вода, яка утворилась внаслідок атмосферних опадів та відведена за допомогою ливневої каналізації до водних об`єктів, не використовувалась в господарській діяльності позивача, а тому не може вважатись зворотною водою в вищенаведеному значені.

Отже води, що відведені з забудованої території, на якій вони утворилися внаслідок випадання атмосферних опадів за допомогою ливневої каналізації не є зворотними водами.

Тому висновок інспектора не відповідає фактичним обставинам справи, внаслідок чого припис в цій частині не можна вважати правомірним.

Крім того, в акті перевірки на підставі якого було складено оскаржуваний Припис відсутнє посилання на результати проб води, що свідчить про відсутність належного підтвердження наявності перевищення затверджених ГДК.

Стосовно пункту 11 припису, яким адміністрацію зобов`язано оформити документи, що посвідчують право власності чи право користування на земельну ділянку, яка використовується Миколаївською філією Державного підприємства, суд зазначає наступне.

Відповідачем, за результатами проведеної перевірки, як вбачається зі зміст у п. 4.2 Акту та п. 11 Припису, встановлено порушення Позивачем вимог ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Відповідно до п. 1 Положення «Про морські екологічні інспекції», затвердженого наказом Міністерства екології та природних ресурсів від 04.11.2011 № 429, морськими екологічними інспекціями є Державна Азовська морська екологічна інспекція, Державна Азово-Чорноморська екологічна інспекція, Державна екологічна інспекція Північно-Західного регіону Чорного моря, які є територіальними органами Державної екологічної інспекції України, діють у складі Держекоінспекції України і їй підпорядковуються.

Згідно пп. «б» п. 4.2 Положення, Держекоінспекція України, відповідно до покладених завдань, здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами нерезидентами вимог законодавства про використання та охорону земель виключно щодо:

консервації деградованих та малопродуктивних земель;

збереження водно-болотних угідь;

виконання екологічних вимог при наданні у власність і користування, в тому числі в оренду, земельних ділянок;

здійснення заходів щодо запобігання забрудненню земель хімічними і радіоактивними речовинами, відходами стічними водами;

додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а також територій, що підлягають особливій охороні;

додержання екологічних нормативів з питань використання та охорони земель;

встановлення та використання водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також щодо додержання режиму використання їх територій;

ведення будівельних, днопоглиблювальних робіт, видобування піску і гравію, прокладення кабелів, трубопроводів та інших комунікацій на землях водного фонду.

Крім того, відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, в той час як центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони природного навколишнього середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства України про охорону земель.

Згідно з п. «а» ст. 6 зазначеного Закону, саме до повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі належить здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації прав на землю.

Крім того, відповідно п. 1.1 Порядку планування та здійснення контрольних заходів з питань перевірки стану дотримання суб`єктами господарювання вимог земельного законодавства, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.02.2013 № 132 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.03.2013 № 412/22944), державний нагляд (контроль) з питань перевірки стану дотримання суб`єктами господарювання вимог земельного законодавства здійснюється Державною інспекцією сільського господарства України та її територіальними органами.

Таким чином, до повноважень Держекоінспекції не віднесено здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації прав на землю.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що Відповідач не мав правових підстав розглядати питання порушення Позивачем вимог земельного законодавств України в частині державної реєстрації прав на земельні ділянки та вийшов за межі повноважень, чим порушив законодавчо встановлену компетенцію.

Крім того, приходячи до переконання про неправомірність припису в цій частині, суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 зазначеного Кодексу передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно Закону України «Про морські порти», розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 № 133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту», наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 № 163 «Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (ДП «АМПУ»), було проведено реорганізацію підприємств морського транспорту в тому числі і Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» (ДП ММТП) шляхом виділу стратегічних об`єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов`язків стосовно них згідно розподільчих балансів та утворено ДП «АМПУ».

Пунктом 3 Наказу Міністерства інфраструктури від 19.03.2013 № 163 встановлено, що Адміністрація морських портів України є правонаступником державних підприємств морського транспорту, зазначених у п. 1 цього Наказу, у частині майна, прав та обов`язків відповідно до розподільчих балансів.

Відповідно до розподільчого балансу та складених на його основі Актів приймання-передачі майна, майнових прав та обов`язків від ДП «ММТП» до ДП «Адміністрація морських портів України» від 13.06.2013 в господарське відання ДП «АМПУ» були передані будівлі та споруди (в тому числі гідротехнічні), розташовані на території Миколаївського морського торгового порту.

Все отримане ДП «АМПУ» в особі Філії нерухоме майно належить підприємству лише на праві господарського відання, при цьому власник цих об`єктів нерухомого майна залишився незмінним - Держава Україна в особі Міністерства інфраструктури України.

Слід також зазначити, що самі норми статей 125, 126, Земельного кодексу України не є імперативними за своєю правовою природою, не містять жодних зобов`язань та строків їх виконання для суб`єктів правовідносин.

Наразі користувачем земельних ділянок, на яких розташовані належні ДП «АМПУ» на праві господарського відання об`єкти нерухомого майна, є ДП «Миколаївський морський торговельний порт» відповідно до актів про право користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 5 наведеної статті визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні фізичних або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. а ст. 141 Земельного кодексу України підставою припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, чого наразі чинним землекористувачем - ДП «Миколаївський морський торговельний порт», не здійснено.

ДП «АМПУ» в особі Миколаївської філії, отримавши право користування будівлями та спорудами на території Миколаївського морського порту, стало фактичним землекористувачем частини земельних ділянок, права постійного користування якими згідно державних актів надано ДП «ММТП».

Таким чином, суд приходить до висновку, що Інспектор, зазначивши в Приписі про порушення законодавства щодо оформлення прав на земельні ділянки, вийшов за межі своїх повноважень, а також фактично не встановив передумови порушення та не вказав, що саме не зроблено Позивачем для забезпечення реєстрації прав на земельні ділянки.

Аналогічну правову позицію щодо незаконності встановлення інспектором Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря порушення порядку оформлення прав на земельні ділянки висловив Одеський окружний адміністративний суд у постанові від 02.03.2017 по справі № 815/624/17, яка відповідно до інформації Єдиного державного реєстру судових рішень набрала законної сили.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про неправомірність оскаржуваного Припису в частині п.п.2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 11.

Стосовно позовних вимог в частині скасування п.10 Припису, суд зазначає наступне.

Як вбачається з акту перевірки (ст.18 акту) та зазначено в п.10 Припису, Інспектором встановлено здійснення позивачем операцій із замазученим ганчір`ям, які (операції) не реєструються в судових документах, а також встановлено, що операції зі сміттям та нафтовмісними водами реєструються невірно, чим, на переконання Інспектора, порушено ст.68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Відповідно до ст.68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи, винні у: а) порушенні прав громадян на екологічно безпечне навколишнє природне середовище; б) порушенні норм екологічної безпеки; в) порушенні вимог законодавства України при проведенні екологічної експертизи, в тому числі поданні завідомо неправдивого експертного висновку; г) невиконанні вимог державної екологічної експертизи; д) фінансуванні і впровадженні у виробництво нових технологій і устаткування без позитивного висновку державної екологічної експертизи; е) порушенні екологічних вимог при проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції, введенні в дію, експлуатації та ліквідації підприємств, споруд, пересувних засобів та інших об`єктів; є) допущенні наднормативних, аварійних і залпових викидів і скидів забруднюючих речовин та інших шкідливих впливів на навколишнє природне середовище; ж) перевищенні лімітів та порушенні інших вимог використання природних ресурсів; з) самовільному спеціальному використанні природних ресурсів; и) пункт «и» частини другої статті 68 виключено; і) невжитті заходів щодо попередження та ліквідації екологічних наслідків аварій та іншого шкідливого впливу на навколишнє природне середовище; ї) невиконанні розпоряджень органів, які здійснюють державний контроль у галузі охорони навколишнього природного середовища, та вчиненні опору їх представникам; й) порушенні природоохоронних вимог при зберіганні, транспортуванні, використанні, знешкодженні та захороненні хімічних засобів захисту рослин, мінеральних добрив, токсичних, радіоактивних речовин та відходів; к) невиконанні вимог охорони територій та об`єктів природно-заповідного фонду та інших територій, що підлягають особливій охороні, видів тварин і рослин, занесених до Червоної книги України; л) відмові від надання своєчасної, повної та достовірної інформації про стан навколишнього природного середовища, а також про джерела забруднення, у приховуванні випадків аварійного забруднення навколишнього природного середовища або фальсифікації відомостей про стан екологічної обстановки чи захворюваності населення; м) приниженні честі і гідності працівників, які здійснюють контроль в галузі охорони навколишнього природного середовища, посяганні на їх життя і здоров`я; н) порушенні природоохоронних вимог під час провадження діяльності, пов`язаної з поводженням з генетично модифікованими організмами.

Законодавством України може бути встановлено відповідальність і за інші порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Аналіз норм ст.68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» дає змогу дійти висновку, що вказаною нормою не передбачено окремої відповідальності за здійснення операцій із замазученим ганчір`ям, а також відповідальності за операції зі сміттям та нафтовмісними водами, які реєструються невірно.

Актом перевірки і спірним приписом не висвітлено, які конкретно норми нормативно-правових актів порушено позивачем в цій частині. До того ж, акт перевірки не дає змогу встановити, які конкретно операції із замазученим ганчір`ям не були зареєстровані у судових документах та які конкретно операції зі сміттям на нафтовмісними водами реєстрували невірно.

За таких обставин, припис в цій частині також розцінюється судом як необґрунтований, внаслідок чого підлягає визнанню протиправним та скасуванню в повному обсязі.

В силу ч.ч.1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідачем не доведено правомірності оскаржуваного припису з урахуванням вимог процесуального закону.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Як передбачено ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначені положення ч.1 ст.139 КАС України, оскільки відповідач є посадовою особою Державної екологічної інспекції Північно-західного регіону Чорного моря, судові витрати підлягають стягненню на користь позивача з Інспекції.

Керуючись ст.ст. 77, 246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати Припис Державної екологічної інспекції Північно-західного регіону Чорного моря (без номеру та без дати), підписаний Старшим державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря Фурдуй Л.В., адресований Миколаївській філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», який є додатком до Припису Державної екологічної інспекціх від 10.01.2017 №2/2-19.

Стягнути на користь Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 600,00 грн (одна тисяча шістсот грн 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції Північно-західного регіону Чорного моря.

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (ідентифікаційний , адреса: 01135, м. Київ, пр-т. Перемоги, 14) в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (код 38728444, адреса: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23).

Старший державний інспектор з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря Фурдуй Лариса Володимирівна (6514, м. Одеса, 12 Лінія 6-ї ст. Люстдорфської дороги, 22).

ДЕРЖАВНА ЕКОЛОГІЧНА ІНСПЕКЦІЯ ПІВНІЧНО-ЗАХІДНОГО РЕГІОНУ ЧОРНОГО МОРЯ (ідентифікаційний , адреса: 65114, Одеська обл., місто Одеса, 12-А ЛІНІЯ 6-Ї СТАНЦІЇ ЛЮСТДОРФСЬКОЇ ДОРОГИ, будинок 22).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.О. Григорович