Справа № 640/7607/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

24 червня 2020 року м. Київ№ 640/7607/20
Окружний адміністративний суду м. Києва у складі судді Клочкової Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2, яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_1

до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації

про зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 , яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (надалі - відповідач), адреса: 02660, місто Київ, вулиця Кошиця, будинок 11, в якій позивач просить:

- зобов`язати Дарницьку районну в місті Києві державну адміністрацію вчинити дії щодо зняття заборони на вчинення будь-яких дій щодо квартири АДРЕСА_3 , в якій мешкає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підставами позову вказано порушення суб`єктом владних повноважень прав позивача внаслідок незняття заборони з нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 серпня 2001 року визнано недієздатною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Надалі, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 вересня 2002 року визнано недійсною угоду про приватизацію квартири АДРЕСА_3 , яку укладено ОСОБА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 листопада 2010 року призначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , опікуном громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виконуючи свої обов`язки як опікуна, ОСОБА_2 в інтересах недієздатної ОСОБА_1 звернулася до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з заявою щодо зняття заборони на вчинення будь-яких дій з квартирою АДРЕСА_3 , у зв`язку з тим, що накладена заборона заважає приватизації цієї квартири на користь ОСОБА_1

15 жовтня 2019 року відповідачем було відмовлено позивачу в знятті заборони на квартиру та повідомлено, що в разі незгоди вона має право оскаржити бездіяльність відповідача до суду.

Листом № 101-101/ш-1686-9359 від 15 жовтня 2019 року відповідач повідомив позивача, що 17 жовтня 2001 року Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією було накладено заборону з метою недопущення зловживання будь-яких осіб. Стверджується, що на даний час вказана особа є недієздатною, зазначене рішення суду не скасовано у встановленому чинному законодавству порядку, тому на даний час потребує захисту її майнових прав.

Позивач не погоджуючись із вищевказаною бездіяльністю уповноваженого органу, оскільки така бездіяльність порушує право ОСОБА_1 на приватизацію квартири, в якій вона постійно мешкає, звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що у позовній заяві ОСОБА_3 від 17 квітня 2002 року (вих. Дарницького районного суду міста Києва від 24 квітня 2002 року № Ш-3), призначеного розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 08 жовтня 2001 року № 22 опікуном над недієздатною сестрою ОСОБА_1 та над її майном, до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсними угоди приватизації квартири АДРЕСА_3 та свідоцтва про право власності на цю квартиру від 25 лютого 1999 року (вх. Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 25 квітня 2002 року № 2642/14) міститься інформація, що Дарницьким районним судом міста Києва розглядалася цивільна справа за позовом Прокуратури Дарницького району міста Києва в інтересах ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 01 березня 2001 року, укладеним від імені начебто ОСОБА_1 .

Таким чином відповідач зазначає, що саме наведена вище обставина, а також рішення Дарницького місцевого суду міста Києва від 22 серпня 2001 року у справі № 2-14 за позовною заявою прокурора Дарницького району міста Києва в інтересах ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недієздатною, яким заяву задоволено. Визнано ОСОБА_1 , 1945 року народження, яка проживає у АДРЕСА_3 недієздатною, та клопотання тодішнього опікуна ОСОБА_3 , стали підставою для включення вищевказаної квартири до листа Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 17 жовтня 2001 року № 401/07 до керівника Першої державної нотаріальної контори міста Києва та начальника Київського бюро технічної інвентаризації міста Києва з проханням накласти заборону на будь-які дії із зазначеною квартирою, з метою недопущення зловживань з боку будь-яких осіб.

Вищевикладені обставини стали підставою для відмови у задоволенні звернення (заяви) опікуна недієздатної ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від 04 жовтня 2019 року (вх. № 101/Ш-1686), яка посилаючись на намір приватизувати квартиру на користь ОСОБА_1 , просила голову органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації направити керівнику Першої державної нотаріальної контори в місті Києві лист на зняття заборони на квартиру АДРЕСА_3 .

Після отримання відповіді листом Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 15 жовтня 2019 року № 101-101/Ш-1686-9359 на своє звернення (заяву) від 04 жовтня 2019 року, ОСОБА_2 звернулася в усній формі до опікунської ради Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з проханням надати роз`яснення з приводу можливості її реєстрації за місцем проживання своєї підопічної за адресою: АДРЕСА_3 . Усне звернення було розглянуто опікунською радою Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації в присутності заявниці.

Згідно з рішенням опікунської ради Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 17 жовтня 2019 року (пункт 3 протоколу № 5) факту спільного проживання опікуна зі своїм підопічним не встановлено, тому відповідно до вимог Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року за № 387/3680, відсутні достатні підстави для реєстрації опікуна ОСОБА_2 за місцем проживання своєї підопічної ОСОБА_1 .

Разом з тим, відповідач звертає увагу на ту обставину, що позивач призначена опікуном недієздатної ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рішенням Дарницького районного суду міста Києва 26 листопада 2010 року, проте лише 04 жовтня 2019 року почала належним чином здійснювати управління майном підопічної.

Крім того, відповідач зазначає, що у своїй позовній заяві позивач не заперечує факт того, що ніяких перешкод у здійсненні ним управлінням майном недієздатної особи - ОСОБА_1 , не було.

Таким чином, у зв`язку з викладеним вище, на думку відповідача у діях Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації не вбачається порушення прав позивача.

Беручи до уваги вищевикладене, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

15 травня 2020 року на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечуючи проти аргументів зазначених у відзиві відповідача зазначає, що відповідач не наводить жодних законних підстав накладення заборони на квартиру АДРЕСА_3 , в якій проживає підопічна позивача, та не наводить доказів на підтвердження правомірності свого рішення.

05 червня 2020 року на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому представник відповідача заперечуючи проти аргументів зазначених у відповіді на відзив позивача зазначає, що 25 травня 2020 року о 16 годині, представниками райдержадміністрації, начальником юридичного відділу апарату райдержадміністрації Богатюком Петром Дмитровичем та головним спеціалістом юридичного відділу апарату райдержадміністрації ОСОБА_4 відвідано за місцем проживання (квартира АДРЕСА_3 ) недієздатну ОСОБА_1 , 1945 року народження, яка відмовилася відкрити вхідні двері до своєї квартири, мотивуючи тим, що шахраї хочуть відібрати у неї квартиру.

Із заперечення на відповідь на відзив, який подано до суду за підписом представника Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації Колісніченко К., вбачається, що під час відвідування 25 травня 2020 року о 16 годині, в присутності сусідки із квартири № 16 ОСОБА_5 , 1957 року народження (дом. тел: НОМЕР_2; моб. тел: НОМЕР_1 ) через зачинені двері відбулася розмова між начальником юридичного відділу апарату райдержадміністрації Богатюком Петром Дмитровичем та недієздатною особою ОСОБА_1 . Зокрема, на поставлені питання:

1) Чи знає вона свого опікуна ОСОБА_2 ?, по слідувала відповідь, що її опікун помер в 2004 році, що інших опікунів у неї немає, а якщо хто називає себе її опікуном, то він є шахраєм, який хоче відібрати у неї квартиру.

2) Чи отримує вона самостійно свою пенсію? послідувало зустрічне питання, ви хочете мене пограбувати ?

3) Чи сплачує вона особисто рахунки за житлово-комунальні послуги та чи користується житловою субсидією, відповідь була ствердна.

4) Хто і за який рахунок поставив їй металеві вхідні двері? відразу ж зауважила, що це нас не стосується.

Разом з тим, за інформацією Управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації від 21 травня 2020 року № 01-06/180 ОСОБА_1 , перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, як дитина війни, ветеран праці, пенсіонер за віком та особа з інвалідністю 2 групи загального захворювання.

З 01 січня 2006 року по 30 квітня 2016 року остання користувалась пільгами на комунальні послуги відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

З 01 травня 2016 року нарахування пільг на комунальні послуги припинено у зв`язку із оформленням житлової субсидії. На даний час ОСОБА_1 є отримувачем житлової субсидії.

З викладеного вбачається, що ОСОБА_1 самостійно здійснює утримання власного житла, отримання пільг та пенсії, закупівлю продуктів харчування та відвідує церкву, без допомоги опікуна.

Крім того, вище вказані обставини підтверджують той факт, що опікун не спілкується з ОСОБА_1 і ніяким чином не допомагає вказаній громадянці, жодних доказів безпосередньої участі у житті особи над якою встановлено опіку не надано.

Таким чином, у зв`язку з викладеним вище, відповідач зазначає, що з 2010 року по 2019 рік позивачем не вживались жодні заходи спрямовані на захист прав її підопічної, зокрема зняття заборони з об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 . Цей факт позивач підтверджує у позовній заяві « 15 жовтня 2019 року відповідачем відмовлено позивачу в знятті заборони на квартиру та повідомлено, що в разі незгоди вона має право оскаржити бездіяльність відповідача до суду».

Отже, лише у 2019 році позивач звернулась до органу опіки та піклування за захистом прав недієздатної ОСОБА_1 . Протягом значного строку, зокрема майже 9 років, позивача не цікавило чи приватизована квартира недієздатної ОСОБА_1 , хто здійснює утримання цього об`єкта нерухомості та загалом який рівень життя у особи над якою встановлено опіку.

Також відповідач звертає увагу на ту обставину, що відповідно до актів обстеження умов проживання від 20 серпня 2013 року, від 21 квітня 2015 року, від 08 липня 2016 року, від 19 травня 2017 року, від 31 липня 2018 року, від 13 вересня 2019 року, від 12 травня 2020 року, від 19 травня 2020 року зі слів мешканців будинку, ОСОБА_1 двері квартири нікому не відчиняла, осіб які б відвідували останню мешканці не помічали. Вона повідомляла, що мешкає одна у квартирі, у побуті їй ніхто не допомагає, сама сплачує за комунальні послуги, купує продукти харчування. Крім того, вказана особа повідомляла, що не потребує допомоги опікуна і соціального робітника, (акт перевірки виконання обов`язків опікуна (піклувальника) від 21 квітня 2015 року). Вказані обставини додатково підтверджуються довідкою від 25.05.2020.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, зокрема ту обставину, що ОСОБА_1 повідомила про те, що шахраї хочуть відібрати її квартиру та те, що опікуна у неї немає, бо він помер у 2004 році, з метою захисту прав недієздатної особи та недопущення вчинення неправомірних дій щодо об`єкта нерухомого майна останньої, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_1 до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи. Витребувано у ОСОБА_2 : належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують факт проживання недієздатної ОСОБА_1 , 1945 року народження, за адресою: АДРЕСА_3 разом з документами, з яких вбачаються підстави надання вказаної квартири у користування (ордер тощо); належним чином засвідчені копії звернень до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про зняття заборони на вчинення будь-яких дій з за адресою: АДРЕСА_3, починаючи з листопада 2010 року по жовтень 2019 року разом з належним чином засвідченими копіями відповідей або рішень з цього питання, у разі якщо такі звернення подавались; у разі якщо звернення до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про зняття заборони на вчинення будь-яких дій з за адресою: АДРЕСА_3, починаючи з листопада 2010 року по жовтень 2019 року не подавались, надати письмові пояснення з приводу, коли саме ОСОБА_2 дізналась про наявність заборони на вчинення будь-яких дій з вказаною вище квартирою. Витребувано у Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації належним чином засвідчені копії документів, які стали підставою для накладення 17 жовтня 2001 року заборони на вчинення будь-яких дій з вказаною вище квартирою разом з належним чином засвідченою копією цього листа (рішення) № 401/07 та усіма документами, що стали підставою для відмови у знятті цієї заборони на підставі звернення ОСОБА_2 від 04 жовтня 2019 року (у тому числі копією цього звернення).

05 травня 2020 року на адресу суду надійшов лист Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про надання витребуваних документів, а саме відповідачем було надано до суду наступні документи: копія заяви ОСОБА_2 від 04 жовтня 2019 року з додатком, на 5 арк.; копія листа Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 15 жовтня 2019 року № 101-101/Ш-1686-9359 на 2 арк.; витяг з протоколу № 5 засідання опікунської ради Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 17 жовтня 2019 року на 1 арк.; копія листа Дарницького районного суду міста Києва від 24 квітня 2002 року № Ш-3 з додатком, на 2 арк.; копія листа Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 15 травня 2002 року № 35 на 1 арк.; копії матеріалів з приватизаційної справи на 7 арк.; копія витягу з розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 08 жовтня 2001 року № 22 на 1 арк.; копія розпорядження виконавчого органу Дарницької районної ради (Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації) від 11 серпня 2009 року № 494 на 1 арк.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у цьому Кодексі термін публічно - правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Під суб`єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно - правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Суд зазначає, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що виникнення спірних правовідносин у даній адміністративній справі зумовлено незгодою позивача з діями Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації щодо накладення заборони на вчинення будь-яких дій щодо квартири АДРЕСА_3 , в якій мешкає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підставою накладення заборони на вчинення будь-яких дій щодо квартири АДРЕСА_3 , в якій мешкає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є те, що 17 жовтня 2001 року Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією на підставі рішень суду було накладено заборону з метою недопущення зловживання будь-яких осіб правами та цим майном.

Виходячи з аналізу викладеного вище, суд зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_2 заявлено саме на поновлення порушеного цивільного (майнового) права.

Враховуючи те, що позовні вимоги в даній справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття особами права власності на спірне майно і можуть впливати на майнові права та інтереси цих осіб, суд, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, дійшов висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Тобто, суд зауважує, що предметом спору у даній справі є саме питання визнання в подальшому права власності на нерухоме майно, оскільки зазначені позовні вимоги приводять до вирішення питання про право власності на це нерухоме майно.

З наведеного можна зробити висновок про те, що правовідносини, що склалися між сторонами, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне, а саме про визнання прав, свобод та інтересів, що виникають із договірних відносин щодо права користування об`єктом нерухомого майна.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Юрисдикція цивільних справ визначена статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У справі, що розглядається, позовні вимоги спрямовані на захист порушеного, за твердженнями позивача, права власності на спірну квартиру внаслідок неправомірного накладення заборони на будь-які дії.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується цивільного права і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду, від листопада 2018 року у справі № 813/1362/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 825/642/18, від 29 січня 2019 року у справі № 803/1589/17, від 29 травня 2019 року у справі № 826/9341/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В аналогічних справах щодо оскарження наказу Міністерства юстиції України за результатами розгляду скарги на реєстраційні дії, Велика Палата Верховного суду дійшла висновку про те, що вказана справа не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Водночас, суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до пункту 3.1 глави 1 розділу ІІ наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5 вбачається, що у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) права, за якими підлягають державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю малолітніх осіб, а також осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких правочинів.

Згідно пункту 3.2 глави 1 розділу ІІ наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» вбачається, що правочини за малолітніх, а також від імені фізичних осіб, визнаних у судовому порядку недієздатними, вчиняють батьки (усиновлювачі) або опікуни.

Пунктом 3.5 глави 1 розділу ІІ наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» встановлено, що правочини від імені неповнолітніх, а також від імені осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть бути посвідчені лише за умови, якщо вони вчинені за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальника та з дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до пункту 3.6 глави 1 розділу ІІ наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» справжність підпису(ів) батьків (усиновлювачів) або піклувальників на заяві про їх згоду на посвідчення правочинів від імені неповнолітніх, а також від імені осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, повинна бути засвідчена нотаріально.

Таким чином, виходячи з аналізу вказаного, суд приходить до висновку, що будь-які правочини від імені неповнолітніх, а також від імені осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть бути посвідчені лише за умови, якщо вони вчинені за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальника та з дозволу органу опіки та піклування.

Крім того, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» від 12.10.1978 вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З аналізу вищевикладеного суд приходить до висновку, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.

За таких підстав та з урахуванням того, що спір між сторонами у справі виник не у зв`язку з виконанням або невиконанням відповідачем публічно - владних управлінських функцій та не віднесений до юрисдикції Окружного адміністративного суду міста Києва, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що остання має право звернутися з вказаним позовом до відповідного місцевого загального суду.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 19, 238, 241, 243, 248 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Закрити провадження в адміністративній справі № 640/7607/20 за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах недієздатної ОСОБА_1 до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії.

2. Роз`яснити ОСОБА_2 її право на звернення з вказаними позовними вимогами до відповідного місцевого загального суду.

3. Роз`яснити ОСОБА_2 , що повторне звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Клочкова