Справа № 824/244/20-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2020-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 р. м. Чернівці cправа № 824/244/20-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Левицького В.К.

за участю секретаря судового засідання Кіщук Л.І.

учасників справи:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Міцнея В.Ф.

представника відповідача - Гросу Д.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду через свого представника з вказаним позовом, в якому, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, просить:

- визнати протиправним та скасувати накази начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області від 28.12.2019 р. № 811 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за порушення службової дисципліни у виді звільнення із служби в поліції та від 22.01.2020 р. № 15 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 із служби в поліції;

- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді слідчого слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Чернівецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн та судові витрати;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Чернівецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області та стягнення заробітної плати на її користь в межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позову позивач вказував, що у відповідача не було підстав для притягнення її його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з служби в поліції, оскільки її звільнено неправомірно під час її вагітності та перебування на лікарняному.

З огляду на наведене, позивач вважає, що оскаржувані накази є протиправними та підлягають скасуванню, відтак, він має бути поновлений на роботі.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити позовні вимоги.

Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області (далі - відповідач, ГУНП в Чернівецькій області) подало до суду письмові заперечення проти позову, відповідно до яких вважає позовні вимоги необґрунтованими, а накази ГУНП в Чернівецькій області в частині звільнення позивача зі служби в поліції правомірними, оскільки службовим розслідуванням підтверджено факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, який є несумісним з проходженням служби в органах поліції, суперечить змісту Дисциплінарного статуту та Присяги працівника поліції.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити та надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях проти позову.

Ухвалою суду від 16.03.2020 р. відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

Цією є ухвалою витребувано з Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області письмові докази по справі.

11.06.2020 р. сторонами в підготовчому засіданні подано заяви про закінчення підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті, у зв`язку з чим судом закінчено підготовче засідання та у той самий день розпочато розгляд справи по суті, про що 11.06.2020 р. постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

Вислухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), перебувала на службі в органах внутрішніх справ з серпня 2014 р., а з липня 2015 р. прийнята на службу в поліцію до Національної поліції, з якої звільнена 22.01.2020 р.

На момент звільнення позивач проходив службу на посаді слідчого слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Чернівецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області (далі - СВ Шевченківського ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області), у званні старшого лейтенанта.

На підставі наказу ГУНП в Чернівецькій області № 1433 від 20.11.2019 р. призначено службове розслідування за фактом неналежного зберігання, в т.ч.: ОСОБА_1 речових доказів під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000899 від 25.04.2019 р. та утворено дисциплінарну комісію (Т.3 а.с. 2).

У висновку службового розслідування від 28.12.2019 р. зазначено, що слідчий Никифорець Ю.І. під час проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні допустила порушення Інструкції з організації обліку та руху кримінальних проваджень в органах досудового розслідування Національної поліції України, затвердженої Наказом МВС України від 14.04.2014 р. № 296, ст.100, 175 КПК України, Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 19.11.2012 р. № 1104, що призвело до втрати окремих процесуальних документів та речових доказів. (Т.1 а.с. 25-43).

За результатами службового розслідування, 28.12.2019 р. ГУНП в Чернівецькій області видано наказ №811 "Про застосування дисциплінарного стягнення", яким наказано: за порушення службової дисципліни, що виразилось в порушенні вимог ч.ч. 1, 2 ст. 9, ч.1 ст. 28, ч.1 ст. 242 КПК України, п. 3 розділу І, п. 1 розділу III "Інструкції з організації обліку та руху кримінальних проваджень в органах досудового розслідування Національної поліції України", затвердженої Наказом МВС від 14.04.2016 р. № 296, та вимог ч.2 ст. 100, ч.1 ст. 175 КПК України, п.п. 5, 7, 8 "Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження", затвердженого постановою КМУ від 19.11.2012 р. № 1104, п.п. 1, 2 ч.1 ст. 18 Закону України "Про Національну поліцію", п.п. 1, 2, 6 ч. 3 Глави VI Положення про органи досудового розслідування Національної поліції України, затвердженого наказом МВС 06.07.2017 р. № 570, п.п. 1, 5, 6, 13 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, допущених під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000899 від 25.04.2019 р., та призвели до настання тяжких наслідків, у тому числі збитків, у вигляді втрати окремих процесуальних документів і речових доказів, до слідчого СВ Шевченківського відділення поліції Чернівецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області, старшого лейтенанта поліції Никифорець Юлії Іллівни застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції (Т. 1 а.с. 11-14, 44-46).

Наказом ГУНП в Чернівецькій області "По особовому складу" від 22.01.2020 р. № 15 о/с звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) старшого лейтенанта поліції Никифорець Ю.І. (0077108) слідчого слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Чернівецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, з 22.01.2020 р. (Т. 2 а.с. 20).

Вважаючи звільнення протиправним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов необхідно задовольнити частково, з таких міркувань.

За приписами ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 24 Конституції України встановлено гарантії рівності прав жінки і чоловіка. У соціально-трудовій сфері така рівність забезпечується наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у праці та винагороді за спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Вказана норма Конституції України знайшла своє відображення у ст. 22 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка закріплює неприпустимість будь-якого прямого або непрямого обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Відповідно до ст. 60 Закону України "Про Національну поліцію", проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 13 Дисциплінарного статуту до поліцейських може бути застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення із служби в поліції.

Проте, питання звільнення поліцейських, які мають певні пільги, зокрема вагітних жінок, а також розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності працівника, ні Законом України "Про Національну поліцію", ні Дисциплінарним статутом не врегульовано.

Оскільки питання звільнення поліцейських, які мають певні пільги, зокрема вагітних жінок, а також розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності працівника спеціальним законом не врегульовано, тому згідно із ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Враховуючи викладене, застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення Кодексу законів про працю України, що підтверджено правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 р. у справі № 820/3205/16 (провадження № К/9901/34163/18).

Статтею 5-1 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю.

За приписами абз. 6 ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 3 ст. 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

За змістом наведеної норми в період його тимчасової працездатності не допускається проведення самої процедури звільнення.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного суду № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Аналіз ч.3 ст.184 КЗпП України дає підстави для висновку, що зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення вагітних жінок та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23.01.2019 р. у справі № 826/26414/15, від 10.05.2019 р. у справі № 826/26541/15, від 11.10.2019 р. у справі №821/73/16, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі №759/19440/15-ц.

Судом встановлено, що у період з 15.01.2020 р. по 24.01.2020 р. позивач була тимчасово непрацездатною за станом здоров`я, що підтверджується листком непрацездатності від 15.01.2020 р. серії НОМЕР_2 , виданий КНП "Міська поліклініка № 1" (Т. 4 а.с. 26).

Крім того, судом встановлено та не спростовано відповідачам під час розгляду справи по суті, що позивач відноситься до категорії жінок, на яких розповсюджується положення ч. 3 ст.184 КЗпП України, а отже і встановлені гарантії для таких жінок.

Так, із змісту довідки гінеколога від 28.01.2020 р. видно, що станом на 28.01.2020 р. позивач була вагітна, 5-6 тижнів (Т. 1 а.с. 15).

Дослідженням висновку ЛКК № 30, виданого КНП "Міський пологовий будинок № 1" м. Чернівці від 17.02.2020 р. встановлено, що в ОСОБА_1 діагноз: вагітність 8-9 тижнів (Т. 1 а.с. 17, Т. 4 а.с. 21).

Згідно висновку ЛКК б/н від 05.05.2020 р., виданого Жіночою консультацією КНП "Чернівецький обласний перинатальний центр", ОСОБА_1 станом на 05.05.2020 р. перебуває на "Д" обліку, вагітність 20 тижнів (Т. 4 а.с. 23).

Обставина перебування позивача на час звільнення в стані вагітності також підтверджується індивідуальною карткою вагітної та породіллі, протоколом скринінгового ультразвукового дослідження (Т. 4 а.с. 6, 7-9).

Судом встановлено, що 22.05.2020 р. ГУНП в Чернівецької області зверталося із запитами до Департаменту охорони здоров`я щодо перевірки обґрунтованості та законності видачі листка непрацездатності, висновку ЛКК, довідки про огляд гінеколога, виданих громадянці ОСОБА_1 .

За результатами розгляду вказаного листа, Департамент охорони здоров`я листом від 10.06.2020 р. вих. № 03.1/2398 направив копії відповідей ОКНП "Чернівецький обласний перинатальний центр" та КНП "Міська поліклініка № 1" (Т. 4 а.с. 1-2).

Із змісту листа КНП "Міська поліклініка № 1" від 09.06.2020 р. вих. № 652 видно, що комісією, створеної наказом № 122 від 03.06.2020 р. по установі, встановлено, що ОСОБА_1 уклала декларацію з лікарем-терапевтом КНП "Міська поліклініка №1" і перебувала на амбулаторному лікуванні в денному стаціонарі з 15.01.2020 р. по 24.01.2020 р. з діагнозом: міокардитичний міокардіосклероз, вогнищева форма, аритмічний та кардіологічний варіанти СНІ ФК II. Листок непрацездатності серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 з 15.01.2020 р. по 24.01.2020 р. виданий обґрунтовано (Т. 4 а.с. 3).

Дослідженням листа КНП "Чернівецький обласний перинатальний центр" від 29.05.2020 р. № 85 встановлено, що ОСОБА_1 станом на 18.05.2020 р. перебуває на обліку в Жіночій консультації КНП "Чернівецький обласний перинатальний центр" з діагнозом вагітність 22 тижні. Про дану вагітність та її термін свідчить індивідуальна карта вагітної та породіллі за №200/17. Про законність, обґрунтованість видачі та достовірність зазначеної інформації у висновку ЛКК за №30 КНП "Міській клінічний пологовий будинок № 1" м. Чернівці свідчить журнал ЛКК для видачі довідок та висновок МСЕК, підписаний згідно вимог МОЗ України. Про терміни вагітності ОСОБА_1 також свідчать висновки лікаря УЗД від 24.01.2020 р. - вагітність 3-4 тижні, від 13.02.2020 р. - вагітність 7-8 тижнів, від 19.03.2020 р. - вагітність 12-13 тижнів, від 05.05.2020 р. - вагітність 21 тиждень. До листа додано копії наступних документів: витяг з "Журналу записів висновків лікарсько-консультативної комісії"; Висновок ЛКК; Огляд гінеколога; Індивідуальна карта вагітної (Т. 4 а.с. 4, 5-23).

З матеріалів справи видно, що оскаржуваним наказом № 15 о/с від 22.01.2020 р. звільнено позивача із служби в поліції з 22.01.2020 р.

Таким чином, звільнення позивача відбулося в період її вагітності та тимчасової непрацездатності, що підтверджується матеріалами справи.

Отже, приймаючи оскаржуваний наказ № 15 о/с від 22.01.2020 р., відповідач не врахував положення ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 184 КЗпП України та протиправно звільнив позивача у період її вагітності та тимчасової непрацездатності, що призвело до порушення її конституційних прав на працю.

Будь-яких спростувань та доказів на підтвердження правомірності звільнення позивача під час її вагітності та тимчасової працездатності, відповідач до суду не надав.

Не надано відповідачем також доказів повної ліквідації ГУНП в Чернівецькій області, що є виключною підставою для звільнення позивача згідно ст. 184 КЗпП України.

Беручи до уваги вищенаведене, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням законодавства, тому оскаржуваний наказ № 15 о/с є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи правомірність оскаржуваного наказу від 22.01.2020 р. № 15 о/с "По особовому складу", суд керується критеріями, закріпленими у ч. 2 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до положення ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи по суті відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами правомірність прийняття оскаржуваного наказу відносно позивача, тому оскаржуваний наказ від 22.01.2020 р. № 15 о/с "По особовому складу" в частині звільнення позивача зі служби в поліції є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи, що Законом України "Про Національну поліцію" не врегульовано питання поновлення на службі, суд застосовує в даному випадку норми Кодексу законів України про працю (далі - КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Згідно із п. 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи висновок суду про протиправність та скасування наказу про звільнення, а також беручи до уваги вимоги ч. 1 ст. 235 КЗпП України, позивача необхідно поновити на посаді слідчого слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Чернівецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області з 23.01.2020 р., допустивши рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Оскільки судом встановлено факт протиправності звільнення позивача із займаної посади, відтак, період часу з 23.01.2020 р. по 11.06.2020 р. (96 робочих днів) є періодом вимушеного прогулу позивача, а втрачений за цей час заробіток, відповідно до вимог чинного законодавства України, підлягає відшкодуванню, виходячи з розміру середньоденного заробітку за останні два місяці, що передували звільненню.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Із п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Згідно довідки ГУНП в Чернівецькій області про доходи № 68 від 03.03.2020 р. середньоденний заробіток позивача на день звільнення становив 237,71 грн (Т.2 а.с. 21).

Пунктом 6 розділу III "Окремі питання виплати грошового забезпечення" Порядку та умову виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 р. №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 р. за № 669/28799 встановлено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про стягнення з ГУНП в Чернівецькій області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.01.2020 р. по 11.06.2020 р. у сумі 22820,16 грн. (96 робочих дні Х 237,71 грн).

Враховуючи наведене, рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення суми за один місяць, підлягає негайному виконанню.

Стосовно вимоги про визнання протиправним та скасування наказу начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області від 28.12.2019 р. № 811 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за порушення службової дисципліни у виді звільнення із служби в поліції, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 та 2 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Стаття 5 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, право на захист можна визначити як надану правомочній особі можливість застосування заходів правоохоронного характеру для відновлення її порушених прав чи таких, що оспорюються.

Право на захист є самостійним суб`єктивним правом, яке з`являється у власника прав лише в момент їх порушення або оспорювання і реалізується в межах охоронюваних правовідносин, які виникли при цьому.

Відтак, захист порушених прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто передбачає наявність встановленого факту їх порушень.

Крім того, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Системний аналіз наведених норм КАС України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно щодо інтересу, порушеного протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень за наявності між ними та порушенням причинно-наслідкового зв`язку умови порушення її прав.

Отже, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Таким чином, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Отже, позивач, звертаючись з адміністративним позовом, на власний розсуд, тобто суб`єктивно, визначає, що його права порушені рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, проте такі рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд вважає за необхідне зазначити, що право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у ст. 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом, ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист, адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинені ними при здійсненні владних управлінських функцій, цими рішеннями, діями чи бездіяльністю порушені або порушуються права чи свободи позивача.

Згідно ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, в т.ч: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ч. 1 ст. 9 та ч. 1 ст. 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Положеннями ч. 1, п. 4, 5, 9 ч. 5 ст. 160 КАС України встановлено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. В позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав, свобод та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень, тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів з боку відповідача.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 КАС України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд звертає увагу, що під час розгляду справи по суті позивач жодним чином не обґрунтував зміст своїх вимог щодо оскарження наказу начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області від 28.12.2019 р. № 811 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності.

З матеріалів справи видно, що ні позивач, ні його представник письмові заяви що зміни предмету або підстав позову не подавали, обставини та доводи щодо протиправності оскаржуваного наказу від 28.12.2019 р. № 811 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності взагалі не наводили та не обґрунтовували.

Із змісту позовної заяви видно, що в обґрунтування своїх вимог щодо протиправності оскаржуваного наказу від 28.12.2019 р. № 811 позивач посилався виключно на незаконність звільнення під час вагітності та перебуванні на лікарняному.

Оцінюючи докази, які є в справі, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позивач не обґрунтував та не надав будь-яких доказів протиправності оскаржуваного наказу від 28.12.2019 р. № 811 в частині притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування наказу від 28.12.2019 р. № 811.

Стосовно стягнення моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин другої та третьої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

За загальними підставами деліктної відповідальності, а також згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" правовою підставою відповідальності за завдану шкоду є правопорушення, складовими елементами якого є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому відсутність хоча б однієї складової виключає можливість відшкодування шкоди.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю вони заподіяні), в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Пунктом 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що звертається із таким позовом.

За змістом частини 1 ст.73 і ч. 1 ст. 77 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Однак під час розгляду справи позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження зазначених обставин та які свідчили би про наявність причинного зв`язку між оскаржуваними діями відповідачів та завданням йому моральної шкоди.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).

З матеріалів справи видно, що за подання вказаного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1681,60 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0. від 19.02.2020 р. (Т.1 а.с. 4).

Враховуючи часткове задоволення позову, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 14, 72 - 77, 139, 243-246, 255, 293 та 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області від 22.01.2020 р. № 15 о/с "По особовому складу" в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) статті 77 Закону України "Про національну поліцію" старшого лейтенанта поліції Никифорець Юлію Іллівну слідчого слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Чернівецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області з 22.01.2020 р.

3. Поновити старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді слідчого слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Чернівецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області з 23.01.2020 р.

4. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.01.2020 р. по 11.06.2020 р. у сумі 22820,16 грн.

5. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Чернівецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області та стягнення заробітної плати на її користь в межах суми стягнення за один місяць, підлягає до негайного виконання.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) у сумі 840,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області.

7. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

За приписами п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повне судове рішення складено 22.06.2020 р.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області (вулиця Головна, 24, місто Чернівці, ).

Суддя В.К. Левицький