Справа № 640/4434/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року м. Київ № 640/4434/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді - Добрівської Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства закордонних справ України
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Міністерства закордонних справ України (далі - відповідач, МЗС України), в якому просила:

- визнати протиправними дії МЗС України щодо надсилання Посольству Східної республіки Уругвай у Республіці Польща Ноти від 06.03.2018 №202/23-596-651 з наступною фразою: «починаючи з 2015 року пані ОСОБА_1 систематично втручалась у розслідування ситуації стосовно приміщень Почесного Консульства Східної республіки Уругвай, намагаючись використати її статус як почесного консула, щоб чинити тиск на відповідні українські органи та підривати авторитет державних органів України»;

- зобов`язати МЗС України надіслати Посольству Східної республіки Уругвай у Республіці Польща Ноту, у якій повідомити про те, що вказана фраза не відповідає дійсності.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що МЗС України поширило завідомо недостовірну інформацію про дії Почесного консула Східної Республіки Уругвай у м. Києві ОСОБА_1, що призвело до припинення її повноважень Почесного консула та припинення діяльності єдиної в Україні консульської установи цієї республіки в Україні. Позивач стверджує, що при поданні Ноти від 06.03.2018 №202/23-596-651 відповідач, як суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, безпідставно розповсюдив інформацію, що не підтверджена будь-якими фактичними даними, не відповідає дійсності, створює перешкоди для розвитку зв`язків з Уругваєм, шкодить авторитету України на міжнародній арені, допустив порушення принципу презумпції невинуватості, а тому діяв протиправно, за межами визначених для них законом повноважень. Позивач вказує, що Міністерство у свій діяльності керується принципом верховенства права, забезпечення дотримання прав і свобод людини і громадянина, а Державні службовці, які працюють у Міністерстві мають поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина та сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки, то у офіційній переписці мають вказуватись лише перевірені факти, які відповідають дійсності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.03.2019 позовна заява залишена без руху і визначено позивачу строк для усунення виявлених судом недоліків.

02.04.2019 на виконання вимог ухвали суду позивач через канцелярію суду надіслав додаткові документи по справі.

Ухвалою суду від 13.05.2019 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження і визначено учасника процесу строк для надання своїх письмових позицій по суті спору.

У своєму відзиві МЗС України зазначає, що позивач фактично звернулась до адміністративного суду за захистом свого цивільного права, а суд для вирішення справи по суті має фактично вирішити питання щодо достовірності поширеної інформації.

Відповідач акцентує увагу на тому, що позивачем здійснювався вплив на розслідування ситуації довкола приміщення Почесного консульства та намагання використати свій статус почесного консула для тиску на українські компетентні органи та підриву авторитету органів влади України. З огляду на вказане, МЗС України звернулось до Уругвайської Сторони з проханням надати оцінку діяльності позивача та вжити відповідні заходи.

Також зазначено, що ході розслідування ситуації стало відомо, що вимоги стосовно приміщення Почесного консульства та зберігання консульського архіву ОСОБА_1 не були дотримані. І за сприяння українських правоохоронних органів та МЗС ТПП була гарантована ОСОБА_1 можливість отримати усі матеріали, що становлять консульський архів Почесного Консульства, та державну атрибутику Республіки Уругвай. Відповідна інформація доводилася особисто ОСОБА_1 вербальними нотами упродовж 2016 року. Однак ОСОБА_1 тривалий час не вживала кроків для повернення речей Почесного консульства та відновлення його роботи.

На підтвердження здійснення позивачем впливу на розслідування ситуації довкола приміщення Почесного консульства та намагання використати свій статус почесного консула для тиску на українські компетентні органи та підриву авторитету органів влади України відповідач посилається на зміст листів позивача (лист Міністру закордонних справ України П. Клімкіну, в копії - заступнику Міністра О. Зеркаль від 21.10.2015; лист Президенту ТПП Г. Чижикову, в копії - заступнику Міністра закордонних справ В. Пристайку від 02.02.2016; листи Департаменту підтримання державного обвинувачення та представництва інтересів громадянина або держави в судах Генеральної прокуратури України, в копії - Прокуратурі м. Києва від 09.03.2016 та 18.06.2016; лист Президенту України П. Порошенку від 21.06.2016; лист Голові Комітету Верховної Ради України у закордонних справах Г. Гопко від 01.11.2016; листі Державному секретарю МЗС А.І. Заяцю від 23.06.2017; лист Президенту України П. Порошенку від 27.11.2017). Крім того, відповідачем звернуто увагу на те, що позивач не лише робить висновки стосовно бездіяльності українських компетентних органів у згаданій справі та порушення Україною своїх зобов`язань у рамках Конвенції, а й намагається виступати від імені Уругвайської Сторони, погрожуючи погіршенням українсько-уругвайських відносин, якщо конфлікт не буде вирішений виключно на її умовах.

З огляду на викладене, МЗС України відповідно інформувало Уругвайську Сторону, яка, у свою чергу, прийняла рішення про припинення повноважень ОСОБА_1 як почесного консула Уругвай у м. Київ.

У відповіді на відзив представником позивача зазначено, що відзив на позов не спростовує викладені у позові обставини та не свідчить про необхідність відмовити у задоволенню позову. Наголосив на тому, що предметом позову є не захист цивільних прав позивача, а саме протиправність дій Міністерства закордонних справ України як суб`єкта владних повноважень. А також вказав, що наслідком задоволення цього позову має бути визнання неправомірними самих дій МЗС України з подання недостовірної інформації Посольству Уругвай, як таких, що вчинені з порушенням законодавства і всупереч меті діяльності МЗС України. Зобов`язання повідомити Посольство Уругвай про недостовірність цієї інформації має на меті не захистити цивільні права позивача і її репутацію як фізичної особи, а створити умови для відновлення роботи Почесного консульства на території України та прямих контактів з Східною Республікою Уругвай, які наразі відбуваються виключно через Посольство у Республіці Польща.

Щодо консульського архіву, то позивач повідомляє про те, що дійсно не забрала його у ТПП України, яка отримала доступ до нього та перенесла його у інше місце, з огляду на те, що: позивач не могла забрати архів, оскільки він був доказом вчинення злочину працівниками ТПП України. Правоохоронці мали вчинити відповідні слідчі дії з архівом для здобуття належних доказів. Такі дії були здійснені лише 27.10.2016, коли слідчий Трохименко провів огляд архіву; консульський архів повинен зберігатися виключно у приміщенні Почесного консульства. Відповідно до усіх документів таке приміщення знаходиться у ТПП України, а дії щодо проникнення у це приміщення та позбавлення прав Почесного Консульства на нього є злочином.

Тому, на думку позивача, жодних підстав для переміщення консульського архіву не було.

Щодо використання свого статусу Почесного Консула, то позивач зазначає, що намагалась мінімізувати офіційну дипломатичну переписку з використанням свого статусу. Вказує на те, що офіційне дипломатичне листування відбувається шляхом відправлення різного виду нот. Та звертає увагу на те, що усі наведені у відзиві звернення Почесний консул надсилала у формі звичайних листів, що у дипломатичній практиці свідчить висловлення особистої, а не офіційної позиції.

Крім того, позивач наголошує на тому, що своїм відзивом відповідач повністю визнає факт наявності Ноти із змістом, який вказаний у позові.

25.02.2020 від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів з метою з`ясування щодо розслідування, про яке вказує МЗС і які органи їх проходили.

При вирішенні клопотання відповідача, що надійшло до суду 31.05.2019 про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду із цим позовом, суд враховує таке.

На обґрунтування своїх доводів представник відповідача зазначив, що позивач просить визнати протиправними дії МЗС щодо направлення Ноти №202/23-596-651 до Посольства Східної Республіки Уругвай у Республіці Польща. Вказана Нота була надіслана Міністерством закордонних справ України Посольству Східної Республіки Уругвай в Республіці Польща 06.03.2018. При цьому, 17.04.2018 Міністерством закордонних справ України було нотифіковано про припинення повноважень Почесного консула Східної Республіки Уругвай у м. Києві ОСОБА_1 згідно з виконавчим рішенням від 09.04.2018 за підписом Міністра та Президента закордонних справ Уругваю. Тобто, позивач, як Почесний консул Східної Республіки Уругвай у м. Києві, могла дізнатись про вказану ноту, ще у квітні 2018 року.

У відповіді на вказане клопотання представником позивача було зазначено, що Офіційне підтвердження наявності Ноти від 06.03.2018 №202/23-596-651 позивач отримала лише після ознайомлення з листом Міністерства закордонних справ від 08.01.2019 №202/36-596-27 у відповідь на адвокатський запит. Офіційне підтвердження змісту цієї Ноти у позивача з`явилось тільки після отримання відзиву відповідача на цей позов.

А також зазначено, що переписка щодо направлення Ноти та щодо нотифікації про припинення повноважень позивача відбувалась без повідомлення Почесного Консула і їй не було надано копії Ноти від 06.03.2018. Крім того, Міністерство закордонних справ України надало відповідь від 21.08.2018 №202/19-596-2441, де вказано, що жодної інформації про взаємодію ОСОБА_1 з органами досудового слідства Міністерство закордонних справ України не поширювало.

Проаналізувавши доводи, наведені відповідачем у цьому клопотанні, заперечення позивача та дослідивши наявні у справі докази, що стосуються вирішення цього питання, суд при його вирішенні по суті враховує таке.

Згідно частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до абзацу 1 частини другої цієї ж статті Кодексу для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли особа дізналась про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

В матеріалах справи міститься копія листа від 21.08.2018 №202/19-596-2441 Міністерства закордонних справ України, у якому зазначено, що у МЗС України відсутня інформація щодо взаємодії ОСОБА_1 з органними досудового слідства у справі, що стосується приміщення колишнього Почесного консульства Уругвай, і така інформація міністерством не поширювалась. Міністерство закордонних справ України не зверталось до правоохоронних органів з питанням неправомірних дій ОСОБА_1 .

Також, наявні запити представника позивача до МЗС України з вимогами надати відомості щодо поширення відповідачем інформації про дії позивача.

Крім того, судом взято до уваги, що відповідачем не надано конкретних доказів (зокрема доказів направлення на адресу позивача копії Ноти №202/23-596-651 від 06.03.2018 та повідомлення про натифікацію 17.04.2018) на підтвердження того, що позивач могла дізнатись про порушення своїх прав та інтересів у квітні 2018 року та про зміст тих документів, які, за твердженням позивача, створили для неї негативні наслідки, які і спричинили необхідність звернення до суду з цим позовом.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Стосовно клопотання відповідача від 31.05.2019 про закриття провадження у справі, суд звертає увагу на таке.

На обґрунтування якого останній зазначив, що позивач фактично звернулась до адміністративного суду за захистом свого цивільного права, а суд для вирішення справи по суті має фактично вирішити питання щодо достовірності поширеної інформації.

Представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що предметом позову не є захист цивільних прав і позивача, а саме протиправність дій Міністерства закордонних справ України як суб`єкта владних повноважень.

Дослідивши викладені твердження сторін, а також враховуючи зміст позовних вимог ОСОБА_1 , суд зазначає про відсутність підстав для закриття провадження у справі, а отже відмовляє у задоволенні клопотання Міністерства закордонних справ України.

Одночасно судом наголошується на тому, що виходячи з предмета позову і доводів, наведених на його обґрунтування, а також зважаючи на компетенцію адміністративного суду і його предметну юрисдикцію, предметом дослідження у цій справі є саме оцінка судом дій Міністерства закордонних справ України щодо направлення Ноти №202/23-596-651 від 06.03.2018 з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням закріпленого у частині 2 статті 19 Конституції України обов`язку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також обрання судом способу відновлення права позивача, в разі встановлення його порушення за результатами розгляду справи.

Разом з тим, у цьому провадженні не оцінюються доводи сторін щодо самого змісту інформації, викладеної МЗС України у ноті №202/23-596-651 від 06.03.2018, оскільки, по-перше: характер спорів щодо визнання інформації недостовірною є цивільно-правовим (незалежно від суб`єктного складу), а тому всі справи зазначеної категорії підлягають розгляду в порідку цивільного судочинства (пункт 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1); по-друге: достовірність такої інформації, які і можливість захисту прав ОСОБА_1 шляхом зобов`язання МЗС України спростувати таку інформацію (в разі встановлення факту її невідповідності дійсним обставинам) є предметом дослідження Шевченківським районним судом міста Києва у цивільній справі №761/23525/19.

Так, згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, у вказаній цивільній справі розглядаються вимоги заявлені в червні 2019 року ОСОБА_1 про:

- визнання недостовірною інформації, яка вказана у Ноті від 06.03.2018 № 02/23-596-651 надісланій Посольству Уругвай у Республіці Польща Міністерством Закордонних справ України, а саме: «починаючи з 2015 року пані ОСОБА_1 систематично втручалась у розслідування ситуації стосовно приміщень Почесного Консульства Східної республіки Уругвай, намагаючись використати її статус як почесного консула, щоб чинити тиск на Українські органи та підривати авторитет державних органів України»;

- зобов`язати Міністерство закордонних справ України надіслати Посольству Східної республіки Уругвай у Республіці Польща Ноту, у якій повідомити про те, що вказана фраза не відповідає дійсності.

З огляду на викладене, у адміністративній справі, що розглядається у цьому провадженні, не вирішується питання щодо достовірності наведеної у спірній ноті інформації, а оцінюються дії відповідача як суб`єкта владних повноважень на предмет їх відповідності вимогам законодавства.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, судом встановлені такі обставини справи.

06.03.2018 Міністерство закордонних справ України надіслало Посольству Східної Республіки Уругвай в Республіці Польща Ноту №202/23-596-651, у якій проінформувало про:

- висловлювання позивача стосовно ймовірності негативного впливу ситуації довкола приміщення Почесного консульства на українсько-уругвайські відносини, зокрема, втрати підтримки з боку Уругвай в Раді Безпеки ООН, що є перевищенням нею своїх повноважень як почесного консула;

- систематичні втручання позивача у розслідування ситуації довкола приміщення Почесного консульства та намагання використати свій статус почесного консула для тиску на українські компетентні органи та підриву авторитету органів влади України.

У зв`язку з викладеним, Міністерство закордонних справ України звернулося до Уругвайської Сторони з проханням надати оцінку діяльності позивача та вжити відповідні заходи.

З метою підтвердження змісту ноти, до неї був доданий аркуш non-paper, що містив добірку висловлювань ОСОБА_1 стосовно українсько-уругвайських відносин, та обґрунтовував інформацію, викладену у зазначеній ноті.

17.04.2018 Міністерством закордонних справ України було нотифіковано про припинення повноважень Почесного консула Східної Республіки Уругвай у м. Києві ОСОБА_1 згідно з виконавчим рішенням від 09.04.2018 за підписом Міністра та Президента закордонних справ Уругваю.

Не погоджуючись з діями МЗС України, позивач звернулась до суду з цим позовом.

З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення відповідача, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом при вирішення спору по суті вираховується таке.

Згідно статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до частини другої статті 19 Основного закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) дій і рішень суб`єкта владних повноважень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням закріпленого у частині другій статті 19 Конституції України обов`язку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

- на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

- з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

- обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

- безсторонньо (неупереджено);

- добросовісно;

- розсудливо;

- з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

- пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

- з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

- своєчасно, тобто протягом розумного строку.

«На підставі», крім іншого, означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Зазначені критерії одночасно є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчинює дії чи допускає бездіяльності.

На період вчинення відповідачем оскаржуваних дій (березень 2018 року) правовий статус Міністерства закордонних справ України, його повноваження і права визначались Положенням про Міністерство закордонних справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2016 №281 (далі по тексту - Положення №281 у відповідній редакції).

Відповідно до пункту 3 Положення №281 до основних завдань МЗС віднесено: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері зовнішніх зносин (підпнукт 1); участь у забезпеченні в межах повноважень, передбачених законом, реалізації державної зовнішньоекономічної політики, політики інтеграції національної економіки до світової економічної системи (підпункт 3); забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері розвитку дипломатичної служби України (підпункт 7).

Згідно пункту 4 Положення №281 МЗС відповідно до покладених на нього завдань: забезпечує підтримання дипломатичних зносин України з іноземними державами, представництво України у міжнародних організаціях, органах та спеціальних місіях (підпункт 4); виступає із заявами, коментарями і роз`ясненнями щодо питань зовнішньої політики України з міжнародних питань (підпункт 6); забезпечує здійснення функції дипломатичного протоколу у сфері зовнішніх зносин з іноземними державами та міжнародними організаціями (підпункт 51); забезпечує взаємодію з дипломатичними представництвами, консульськими установами іноземних держав, представництвами міжнародних організацій в Україні, а також дипломатичним корпусом, акредитованим в Україні (підпункт 54).

Наказом Міністерства закордонних справ від 25.05.2007 №111, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.06.2007 за №617/13884 затверджено Положення про почесних (нештатних) консульських посадових осіб іноземних держав в Україні та консульські установи, що очолюються такими посадовими особами (далі по тексту - Положення №111 у відповідній редакції), що розроблено відповідно до положень Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року (далі - Конвенція) з метою правового врегулювання діяльності почесних (нештатних) консульських посадових осіб, акредитованих в Україні відповідно до положень Конвенції, а також консульських установ, що очолюються такими посадовими особами.

почесна консульська посадова особа (далі - почесний консул), за визначенням, наведеним у пункті б) Преамбули Положення №111 - це посадова особа, яка очолює консульську установу та виконує окремі консульські функції від імені держави, що акредитує, на визначеній території України.

Згідно пункту 1.1 Положення №111почесний консул іноземної держави може бути призначений в Україні з метою сприяння розвитку торговельних, економічних, культурних, наукових, туристичних та інших зв`язків між державою, що акредитує, і Україною, а також захисту на території консульського округу прав та інтересів держави, що акредитує, її фізичних і юридичних осіб.

Почесний консул повинен дотримуватися положень Конвенції та чинного законодавства України (пункт 1.4 Положення №111).

У разі невиконання почесним консулом пункту 1.4 цього Положення він несе відповідальність згідно з чинними законодавством України і міжнародними договорами України пункт 1.5 Положення №111).

Запит про надання згоди на призначення в Україні почесної консульської посадової особи іноземної держави надсилається вербальною нотою до Міністерства закордонних справ України дипломатичним представництвом, а в разі його відсутності - зовнішньополітичним відомством держави, що акредитує (пункт 2.1 Положення №111).

Зміна класу, меж консульського округу почесного консула та місця розташування почесного консульства може здійснюватись лише за згодою Міністерства закордонних справ України. Для цього іноземна держава надсилає вербальну ноту до Міністерства закордонних справ України з відповідною інформацією та обґрунтуванням зазначених змін. Міністерство закордонних справ України інформує про своє рішення шляхом надсилання відповідної ноти (пункт 2.6 Положення №111).

Установою, уповноваженою на зносини з Міністерством закордонних справ України щодо питань діяльності почесного консула, його привілеїв та імунітетів, зміни класу або закінчення повноважень, є дипломатичне представництво або зовнішньополітичне відомство держави, що акредитує (пункт 3.5 Положення №111).

Продовження терміну дії посвідчення на наступні три роки здійснюється після отримання від дипломатичного представництва або зовнішньополітичного відомства держави, що акредитує, вербальної ноти з відповідним клопотанням. До ноти додається біографічна довідка почесного консула (українською мовою). Про рішення щодо продовження повноважень почесного консула Міністерство закордонних справ України повідомляє дипломатичними каналами (пункт 3.7 Положення №111).

Наведені вище положення вказують на те, що Міністерство закордонних справ України в питаннях, що стосуються діяльності почесного консула, взаємодіє з дипломатичним представництвом або зовнішньополітичним відомством держави, що акредитує шляхом обміну відповідних дипломатичних нот.

Зміст наявної в матеріалах справи ноти від 06.03.2018 №202/23-596-651 (з неофіційним перекладом) вказує на те, що така нота є вербальною нотою, якою доводиться до дипломатичного представництв інформація представницького характеру у відповідь на вербальну ноту Посольства Східної Республіки Уругвай в Республіці Польща (м. Варшава) №13/2018/PS/ps від 12.02.2018, яка стосується дотримання ОСОБА_1 повноважень Почесного консула Східної Республіки Уругвай.

Оскільки такий спосіб комунікації МЗС України з дипломатичним представництвом або зовнішньополітичним відомством держави, що акредитує прямо визначений у положеннях наведених вище нормативно-правових актів, адміністративний суд в межах своїх повноважень, без оцінки змісту відповідного документа, не вбачає підстав для визнання протиправними дій відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо направлення до Посольства Уругвай спірної ноти.

При цьому, суд вважає за доцільне наголосити на такому.

Згідно з частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У абзаці 1 частини другої свого рішення від 25.12.1997 за №9-зп, Конституційний суд України зазначає, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Водночас, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами пункту 8 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (частина перша статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

З огляду на викладене вище, рішення/дії суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення/дії прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

У Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Верховний Суд України у своїй постанові від 10.04.2012 в справі №21-1115во10 зазначає наступне: «суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням».

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Аналіз наявних в матеріалах справи документів вказує на те, що направлення Міністерством закордонних справ України ноти до Посольства Уругвай не мало безпосереднього впливу на суб`єктивне право позивача, а відтак, не можуть бути визнані судом такими, що спричинили порушення прав позивача у публічно-правових відносинах, оскільки у цьому випадку дії не створюють для позивача правових наслідків - не наділяють новими правами, не впливають на інтереси, не встановлюють нових обов`язків, а лише носять інформаційний характер в рамках дипломатичних відносин.

Крім того, відповідно до підпунктів 4 та 54 пункту 4 Положення №281 МЗС відповідно до покладених на нього завдань забезпечує підтримання дипломатичних і консульських зносин з іноземними державами, представництво України у міжнародних організаціях та спеціальних місіях; забезпечує взаємодію з дипломатичними представництвами, консульськими установами іноземних держав, представництвами міжнародних організацій в Україні, а також дипломатичним корпусом, акредитованим в Україні.

Тобто, дії з надіслання відповідачем ноти Посольству Східної Республіки Уругвай в Республіці Польща є частиною процесу реалізації повноважень, наданих відповідачу чинним законодавством. Результатом реалізації цих повноважень є подальше припинення повноважень ОСОБА_1 як Почесного консула, яке породжує юридичні наслідки для позивача, в той час, як зазначена у вказаній ноті інформація є лише передумовою виникнення умов для нотифікації про припинення повноважень Почесного консула Східної Республіки Уругвай у м. Києві ОСОБА_1

При цьому, справи про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи, предметом дослідження в яких виступає визнання інформації недостовірною, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки характер спірних правовідносин є цивільно-правовим.

На підставі наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень судом було встановлено, на захист цивільних прав ОСОБА_1 окремо поданий у Шевченківський районний суд м. Києва позов, який розглядається у порядку цивільного судочинства.

Одночасно, суд звертає увагу на відсутність відомостей про визнання недостовірною інформації, яка вказана у ноті від 06.03.2018 № 202/23-596-651 надісланій Посольству Уругвай у Республіці Польща Міністерством Закордонних справ України (питання про що розглядається у справі №761/23525/19).

З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку про те, що визнання протиправним дій Міністерства закордонних справ України щодо надсилання Посольству Східної республіки Уругвай у Республіці Польща Ноти від 06.03.2018 року №202/23-596-651 не вплине на обсяг прав та обов`язків позивача, оскільки перевірка наявних у вказаному матеріалі відомостей є предметом подальшої діяльності відповідача, консульства та відповідних правоохоронних органів. При цьому, як було встановлено раніше, сама нота містить виключно відомості про діяльність позивача та не створює жодних обов`язків для третіх осіб.

Крім того, суд звертає увагу на те, що частиною третьою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Poland № 30210/96).

Крім того, у пункті 227 рішення у справі «Кудла проти Польщі» Суд вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), пункт 95 та рішення у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, пункт 157).

Оскільки судом у цьому провадженні не встановлено протиправності в оскаржуваних діях відповідача і спричинення цими діями порушень прав позивача у публічно-правових відносинах, підстави для покладення на МЗС України обов`язку направити до Посольства Східної Республіки Уругвай в Республіці Польща ноту іншого змісту.

Крім іншого, у цивільній справі №761/23525/19, що перебуває на розгляді в Шевченківському районному суді міста Києва, вирішується і вимога ОСОБА_1 про зобов`язання Міністерства закордонних справ України надіслати Посольству Східної Республіки Уругвай у Республіці Польща ноту, у якій повідомити про те, що вказана фраза не відповідає дійсності, яка визначена позивачем як похідна відносно вимоги про визнання інформації недостовірної.

Таким чином, на підставі встановлених фактичних обставин справи, суті позовних вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 2, 5-11, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя Н.А. Добрівська