Справа № 819/689/18
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 819/689/18 пров. № Н-857/3573/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Гудима Л.Я., Ільчишин Н.В.

за участі секретаря судового засідання: Максим Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року,

у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року (суддя - Мартиць О.І., час ухвалення - 15:22, місце ухвалення - м.Тернопіль, дата складання повного тексту - 16.10.2018 року),

в адміністративній справі №819/689/18 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області,

про визнання протиправним і скасування протоколу, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області), в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати Протокол №75 засідання комісії Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області для розгляду питань, пов`язаних з призначенням пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 27.12.2016 року, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах; 2) зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах з 05.12.2016 року, відповідно до п.«б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; 3) зобов`язати відповідача виплатити позивачу суми пенсії, нараховані за минулий час за період з 05.12.2016 року по дату винесення судового рішення.

Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав відзив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа ГУ Пенсійного фонду України в Тернопільській області також позову не визнав, у суді першої інстанції подав відзив на адміністративний позов, просив у його задоволенні відмовити повністю.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції від 09.10.2018 року не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважав апелянт, що оскаржене рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі, а позовні вимоги підлягають задоволенню.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 819/689/18 змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову. В решта частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до п.«б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» обов`язковою умовою для виникнення права на пільгову пенсію є наявність загального стажу роботи не менше ніж 26,6 років, тоді як суд першої інстанції не звернув на це увагу, а одразу почав перевірку пільгового стажу позивача та відповідність первинних документів для підтвердження такого. Таким чином, апеляційним судом встановлено, що позивач пропрацював більше 20 років, однак загальний трудовий стаж не дає права на призначення пільгової пенсії, оскільки становить менше 26,6 років, які передбачені чинним законодавством.

Судом апеляційної інстанції отримано заяву позивача ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року у справі №819/689/18.

Вказана заява обгрунтована тим, що судом апеляційної інстанції при вирішенні справи застосовано статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яку рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Так, у п.3 зазначеного Рішення Конституційного Суду України вказано, що застосуванню підлягає ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Звертає увагу заявник на те, що суд апеляційної інстанції у даній справі дійшов вірного висновку про наявність у позивача достатнього пільгового стажу, однак прийшов до висновку про недостатність загального стажу роботи, який згідно норми, яку визнано неконституційною, становить не менше ніж 26,6 років. На даний час, згідно ст.13 Закону №1788-ХІІ від 05.11.1991р. необхідною умовою є наявність загального трудового стажу - 25 років, який був наявним у позивача на момент подання заяви про призначення пенсії.

Тому, заявник ОСОБА_1 просить:

1) переглянути постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року у справі №819/689/18, за результатами чого змінити її мотивувальну та резолютивну частини;

2) рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задоволити частково, а саме: 1) визнати протиправним та скасувати Протокол №75 засідання комісії Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області для розгляду питань, пов`язаних з призначенням пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 27.12.2016 року, яким позивачу ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (правонаступник Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області) призначити позивачу ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 02 січня 2017 року, відповідно до п.«б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; 3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (правонаступник Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області) виплатити позивачу ОСОБА_1 суми пенсії, нараховані за минулий час за період з 02 січня 2017 року по дату винесення судового рішення.

Учасники справи (їх представники) у засідання суду апеляційної інстанції на 17.06.2020 року не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи усі були повідомлені належним чином.

17.06.2020 р. судом апеляційної інстанції отримано клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі №819/689/18 до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі №808/1628/18. Також представник позивача просив у випадку залишення без задоволення даного клопотання, відкласти розгляд справи, у зв`язку із запровадженням на території України карантину через поширення коронавірусу «covid-19».

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 17.06.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі №819/689/18.

Протокольною ухвалою колегії суддів від 17.06.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, з врахуванням наступного.

Так, провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року у справі №819/689/18 було відкрито ухвалою суду апеляційної інстанції від 10.03.2020 року, а ухвалою суду від 20.03.2020 року заяву ОСОБА_1 було призначено до розгляду у судовому засіданні на 08.04.2020 року.

У подальшому, апеляційний розгляд справи відкладався на 29.04.2020 р., на 13.05.2020 року і на 17.06.2020 року, у зв`язку із неявкою в судові засідання учасників справи (їх представників) та заявленими клопотаннями відповідача та представника позивача про відкладення розгляду справи через вирогідність поширення коронавірусу «covid-19».

Колегія суддів врахувала, що відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, публічно-правовий спір повинен бути вирішений судом, зокрема, своєчасно, з метою забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів особи, яка звернулася за судовим захистом.

Ефективність такого захисту визначається в кожному випадку індивідуально, з врахуванням характеру спірних правовідносин, предмету спору та конкретних обставин справи.

При цьому, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Розумний строк розгляду справи - це найкоротший строк розгляду і вирішення адміністративної справи, достатній для надання своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту порушених прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах (ст.4 КАС України).

У даній адміністративний справі щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року у справі №819/689/18, колегія суддів враховує особливість предмету спору та необхідність забезпечення судом правової визначеності у розглядуваних правовідносинах, шляхом ефективного, в тому числі своєчасного, вирішення судового спору.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що апеляційний розгляд справи неодноразово відкладався.

Згідно ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що матеріли адміністративної справи чітко відображають правові позиції учасників справи, їхні доводи і обґрунтування містяться у позовній заяві та відзиві на позовну заяву, а також у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, у заяві про перегляд судового рішення за виключними обставинами, а тому є достатніми для вирішення справи по суті та прийняття законного і обгрунтованого судового рішення.

Відповідно до ст.313 КАС України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що поверхневі та загальні покликання на існування карантину (через поширення коронавірусу «covid-19») не можуть вважатися безумовною і достатньою підставою для відкладення апеляційного розгляду справи. Також, рекомендація Ради суддів України (лист № 9рс-186/20 від 16.03.2020р.) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. У протилежному випадку безальтернативні відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість апеляційного розгляду справи у відсутності сторін та їх представників.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги заяви про перегляд за виключними обставинами постанови суду вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити, з врахуванням наступного.

Відповідно до ч.1 ст.361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акту чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено судове рішення; 3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом (ч.5 ст.361 КАС України).

Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення (ч.2 ст.365 КАС України).

Як уже було вказано судом вище, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування Протоколу №75 від 27.12.2016 року засідання комісії Тернопільського ОУПФУ Тернопільської області про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.«б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах з 05.12.2016 року і виплату суми пенсії за минулий час.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 819/689/18 змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову, зокрема, щодо відсутності у позивача права на призначення пільгової пенсії за п.«б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» через відсутність загального стажу роботи не менше ніж 26,6 років.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 05.12.2016 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області зі заявою про призначення пенсії за віком. До заяви про призначення пенсії додано, зокрема, наступні документи: паспорт, трудову книжку; військовий квиток; довідку з ДПІ про облік як суб`єкт підприємницької діяльності (про сплату по договору добр. страх.); довідки, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників; інші документи (договір добр.стр., повідомл. - розрах.з ПФ) (а.с. 85, 86).

Протоколом засідання комісії Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області для розгляду питань, пов`язаних з призначенням пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №75 від 27.12.2016 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у зв`язку з тим, що за матеріалами пенсійної справи пільговий стаж роботи ОСОБА_1 становить 11 років 05 місяців 19 днів, що є меншим за необхідний - 12 років 06 місяців 00 днів (а.с. 97, 141-142).

Також, згідно Протоколу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області №7952 від 27.12.2016 року позивач ОСОБА_1 не має права на пенсію; зарахований стаж роботи за Списком №2 становить 11 років 5 місяців 19 днів; загальний стаж становить 26 років (а.с. 87).

Із матеріалів справи, в тому числі змісту постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року в цій справі № 819/689/18, видно, що позивач 03.04.1985 року - прийнятий на роботу в Тернопільський м`ясокомбінат на посаду забійника тварин по 3 розряд; 06.07.1987 року - присвоєно 4-ий ранг забійника тварин; 14.11.1989 року - присвоєно 5 - ий ранг забійника тварин; 01.11.1990 року - присвоєно 6- ранг забійника тварин; 30.04.1996 року - ДП «Тернопільський м`ясокомбінат» реорганізовано у ВАТ «ТМК»; 10.11.1999 року - звільнений з роботи згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з переведенням в ТзОВ «ТМК».

10.11.1999 року позивач прийнятий на роботу в ТзОВ «ТМК» забивачем худоби забійного відділу ЦППХ по розряду по переводу з ВАТ «ТМК»; 01.12.2000 року - звільнений з роботи згідно п.5 ст.36 КЗпП України у зв`язку з переведенням в ТзОВ «МПЗ Тернопіль».

01.12.2000 року позивач прийнятий на роботу в ТзОВ «МПЗ «Тернопіль» забивачем худоби забійного відділу ЦППХ по 5 розряду по переводу з ТзОВ «МПЗ»; присвоєно 6-ий ранг забивача худоби 14.11.2003 року - у зв`язку зі зміною організаційної структури підприємства ЦППХ перейменований на м`ясожирове виробництво; 29.07.2005 року - звільнений з роботи за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України.

13.10.2005 року позивач прийнятий на роботу в ПП «Тернопіль-м`ясо» забивачем худоби забійного цеху МЖВ по 6 розряду; 05.04.2007 року - звільнений з роботи за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду апеляційної інстанції, які містяться у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2019 року, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років (ст.12 Закону).

Відповідно до «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи: з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років у чоловіків; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків.

Працівникам, які не мають стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи.

23.01.2020 року Рішенням Конституційним Судом України №1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII.

Конституційним Судом вирішено, що застосуванню підлягають стаття 13, ч.2. ст.14, пункти «б»-«г» ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, зокрема: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах».

Частиною 2 статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Аналогічне правове положення передбачено також статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що положення про те, що пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків, втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 23.01.2020р. №1-р/2020, тобто з 23.01.2020 р. і не має зворотної сили.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що на дату виникнення спірних відносин у цій справі, а також на час розгляду цієї справи в суді першої та апеляційної інстанції, у тому числі на час винесення Восьмим апеляційним адміністративним судом постанови від 29.01.2019 року, правове регулювання призначення пенсій за віком на пільгових умовах було іншим, ніж те, яке стало після ухвалення рішення Конституційним Судом України.

Крім цього, визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, якщо такі були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними. Тобто відповідач, у спірних відносинах, був зобов`язаний діяти у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. №1-р/2020, на яке посилається заявник, на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

При цьому, наведене не перешкоджає позивачу звернутися до суб`єкта владних повноважень із відповідною заявою про захист його прав на підставі зазначеного рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року.

Одночасно, колегія суддів враховує, що відповідно до ч.6 ст.361 КАС України, при перегляді судового рішення за виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

За таких обставин, не заперечуючи права позивача на призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до п.«б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з врахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. №1-р/2020, це Рішення не може бути застосовано до правовідносин з приводу правомірності спірного Протоколу №75 від 27.12.2016 року засідання комісії Тернопільського ОУПФУ Тернопільської області та права позивача на призначення пенсії за віком на пільгових умовах на час звернення позивача із відповідною заявою до органу ПФ про призначення такої пенсії.

Оскільки предметом розгляду справи судом апеляційної інстанції були правовідносини, що існували до прийняття рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 р. №1-р/2020, а постанова апеляційного суду, яку позивач просить переглянути у зв`язку із виключними обставинами, не містила вимог зобов`язального характеру (не було зобов`язано відповідача вчинити дії), оскільки за наслідком апеляційного перегляду в позові позивача було відмовлено, тому є відсутньою передбачена п.1 ч.5 ст.361 КАС України підстава для перегляду рішення суду за виключними обставинами.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.368 КАС України, за результатами перегляду рішення за виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

З огляду на зазначені вище обставини та вказані правові норми, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні заяви позивача про перегляд судового рішення за виключними обставинами та залишити в силі постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року в адміністративній справі №819/689/18.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 321, 325, 328, 361, 368, 369 КАС України, суд -

ухвалив:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року.

Залишити в силі постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2019 року в адміністративній справі №819/689/18.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Л. Я. Гудим
Н. В. Ільчишин
Повний текст ухвали складено 22.06.2020 року