Справа № 360/2000/20
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

25 червня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/2000/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (далі відповідач), в якому позивач просив суд:

-визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області щодо неврахування до стажу роботи ОСОБА_1 , який дає право на пенсію за віком - періоду роботи з 01 грудня 1980 року по 03 квітня 1982 рік - в радгоспі «Індустрія»; з 05 квітня 1982 року по 14 квітня 1984 рік - проходження служби в лавах збройних сил Радянської армії; з 18 липня 1984 року яо 01 липня 1992 року - у виробничому об`єднанні транспорту «Ворошиловградсільгосптехніка»; з 02 липня 1992 року по 24 травня 1999 рік - в малому підприємстві «Глобус-91»; з 01 жовтня 1999 року по 01 січня 2002 року - в ПП «Глобус-91»; з 01 січня 2002 року по 01 травня 2002 року - в МПП «Глобус-92»; з 01 травня 2002 року по 31 жовтня 2002 року - в ТОВ «Світоч»;

-зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області зарахувати ОСОБА_1 , до стажу роботи що дає право на призначення пенсії за віком період роботи з 01 грудня 1980 року по 03 квітня 1982 рік в радгоспі «Індустрія»; з 05 квітня 1982 року по 14 квітня 1984 рік - проходження служби в лавах збройних сил Радянської армії; з 18 липня 1984 року по 01 липня 1992 року - у виробничому об`єднанні транспорту «Ворошиловградсільгосптехніка»; з 02 липня 1992 року по 24 травня 1999 рік - в малому підприємстві «Глобус-91»; з 01 жовтня 1999 року по 01 січня 2002 року - в ПП «Глобус- 91»; з 01 січня 2002 року по 01 травня 2002 року - в МПП «Глобус-92»; з 01 травня 2002 року по 31 жовтня 2002 року - в ТОВ «Світоч» (а.с.1-3).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач є внутрішньо переміщеною особою та звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком. Відповідачем 29 листопада 2019 року було винесене рішення про відмову у призначенні пенсії. Згідно рішення Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області від 29 листопада 2019 року №9714/03-23 в призначенні пенсії відмовлено у зв`язку з тим, що провести зарахування стажу на підставі трудової книжки НОМЕР_1 від 28.05.1981 не має можливості, оскільки відсутня печатка на першій сторінці трудової книжки, що є порушенням п.2.12 частини 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Крім того, до стажу роботи не враховано період строкової військової служби, тому що у військовому квитку виправлено дату народження і це виправлення не завірене. Вказане рішення відповідача позивач вважає незаконним, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав та просив задовольнити позовну заяву.

Відповідач позовні вимоги не визнав, до канцелярії суду 23.06.2020 надав відзив від 23.06.2020 №1232-07-7/441, в якому заперечував щодо вказаного позову (а.с.45-46). В обґрунтування відзиву зазначив, що позивач звернувся за призначенням пенсії за віком 15.11.2019 та надав відповідні документи. Згідно наданих документів ОСОБА_1 працював у зоні відчуження 13 днів ( передбачено від 10 до 14), але має загальний стаж 14 років 5 місяців 10 днів, що недостатньо для призначення пенсії за віком відповідно До ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Провести зарахування стажу па підставі трудової книжки НОМЕР_1 від 28.05.1981 управління не має можливості у зв`язку з порушенням пункту 2.12 частини 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», а саме відсутність печатки на першій сторінці (титульний аркуш) трудової книжки. Крім того, до стажу роботи не враховано період строкової військової служби, тому що у військовому квитку виправлено дату народження і це виправлення не завірене. Таким чином, до загального стажу врахований стаж на підставі архівних довідок №425 від 12.06.2019, №12 від 14.08.2015 та індивідуальних відомостей про застраховану особу. Не враховано до загального стажу наступні періоди роботи: з 18.07.1984 по 01.07.1992, з 02.07.1992 по 31.12.1997 та період строкової військової служби - з 05.04.1982 по 14.06.1984. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу в призначенні пенсії ОСОБА_1 було відмовлено.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.37-38).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 03.11.1998 Ленінським РВ УМВС України в Луганській області, ідентифікаційний код НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 (а.с.8-9,10).

Відповідно до інформації, зазначеної у довідці від 01.12.2015 №905-4025, позивач є внутрішньо переміщеною особою за фактичним місцем проживання АДРЕСА_2 (а.с.11).

Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_4 від 18.11.1992 (а.с.13).

15.11.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив призначити пенсію за віком разом з пакетом документів, яка була зареєстрована за №2416/1165 (а.с.49-50).

Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області від 22.11.2019 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії згідно ст.55-56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_1 не враховано до загального стажу періоди роботи з 18.07.1984 по 01.07.1992, з 02.07.1992 по 31.12.1997 та період строкової військової служби з 05.04.1982 по 14.06.1984 (а.с.12).

Підставами не зарахування вказаних періодів є те, що на титульному аркуші трудової книжки позивача відсутня печатка, а у військовому квитку виплавлено дату народження позивача і це виправлення не завірене.

В матеріалах справи наявні: військовий квиток серії НОМЕР_5 (а.с.5-7), архівна довідка Комунальної установи «Об`єднаний трудовий архів Станично-Луганського району» від 07.02.2020 №178 (а.с.14), довідка Біловодського районного військового комісаріату від 06.02.2020 №12 (а.с.19), довідка Біловодського районного військового комісаріату від 06.02.2020 №13 (а.с.20), відповідь державного архіву Луганської області Луганської обласної військово-цивільної адміністрації від 10.02.2020 №С-35 (а.с.21), архівна довідка Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 25.08.2015 №179/1/9585(а.с.22), індивідуальні відомості про застраховану особу (зворотній бік 53-55).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги, відзив та пояснення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV), визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» від 16.12.1993 за № 3721-XII, право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком (пункт 1 частина перша статті 9 Закону № 1058-IV).

Оскільки позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році та працював у зоні відчуження 13 днів, то відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі - Закон №796-ХІІ) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у 1987 році у зоні відчуження від 10 до 14 календарних днів на 5 років.

Таким чином, позивач при досягненні 55 років та при наявності 15 років страхового стажу, має право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Згідно абзацу 2 частини 4 статті 26 Закону № 1058-IV, наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону № 1058-IV).

Суд зазначає, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 №794 «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування», на виконання Указу Президента України від 04.05.1998 № 401 (401/98) «Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування» Кабінет Міністрів України постановив Пенсійному фонду разом із Міністерством праці та соціальної політики, Міністерством фінансів України та Державної податковою адміністрацією забезпечити з 01.10.1998 впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

На підставі вказаних норм суд дійшов висновку про те, що оскільки страховий стаж позивача починається з 01.12.1980, тому за період з 01.12.1980 по 01.10.1998 його страховий стаж повинен обчислюватись територіальним органом Пенсійного фонду на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV.

Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, який діяв до набрання чинності Законом №1058-IV, є Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за № 1788-XII (далі Закону № 1788-XII).

Статтею 62 Закону № 1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначена правова норма кореспондується з пунктом 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від за № 58 від 29.07.1993 (далі Інструкція № 58).

Так, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів.

Крім того, зазначеним правовим нормам відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок № 637).

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що положення Порядку № 637 щодо підтвердження стажу роботи мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме за відсутності трудової книжки, відповідних записів у ній або у трудовій книжці містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи необхідні в разі відсутності самої трудової книжки, записів у ній або у трудовій книжці містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

На підставі наданих позивачем та відповідачем доказів судом встановлено, що в позивача наявна трудова книжка серія НОМЕР_6 (а.с.15-18,57-58).

На час заповнення трудової книжки позивача у період з 01.12.1980 по 01.10.1998 діяли Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 №162 та Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від за № 58 від 29.07.1993 (далі Інструкція № 58).

Оглядом трудової книжки позивача судом встановлено, що за період з 01.12.1980 по 01.10.1998 в трудовій книжці наявні записи стосовно періодів роботи позивача і ці записи проведені організаціями, в яких працював позивач в цей період, у відповідності до вимог вказаних Інструкцій. Жодних неправильних чи неточних записів про періоди роботи у трудовій книжці позивача судом не встановлено.

Крім того, з приписів порядку ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, що визначався вказаними Інструкціями вбачається, що заповнення трудової книжки здійснюється роботодавцем, а не працівником. Отже, відповідальним за заповнення трудової книжки вперше, в тому числі і проставлення печатки на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки, є підприємство роботодавець, а відтак відсутня вина позивача в тому, що трудову книжку роботодавцем оформлено із порушенням.

При цьому жодним нормативно-правовим актом не передбачено не врахування записів у трудовій книжці за відсутності печатки на титульному аркуші трудової книжки.

Як вже зазначав суд раніше, діюче законодавство вимагає підтвердження іншими документами періоди стажу виключно за відсутності трудової книжки, або якщо в самій трудовій книжці містяться неправильні чи неточні записи про конкретні періоди роботи.

Суд ще раз акцентує увагу відповідача на тому, що самі записи у трудовій книжці позивача у конкретні періоди його роботи проведені роботодавцями у відповідності до вказаних вимог Інструкцій, а тому жодних правових підстав для незарахування страхового стажу позивача на підставі відомостей трудової книжки у періоди роботи позивача до запровадження системи персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування територіальний орган Пенсійного фонду не має.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що неврахування відповідачем під час вирішення питання про призначення позивачу пенсії відомостей про роботу за період з 18.07.1984 по 01.07.1992, з 02.07.1992 по 31.12.1997 носить формальний характер і не відповідає вимогам діючого пенсійного законодавства, відповідачем не було забезпечено розгляду наданої позивачем заяви про призначення пенсії за віком шляхом всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів.

Крім того, відповідачем не зараховано до загального стажу період строкової служби позивача з 05.04.1982 по 14.06.1984, оскільки у військовому квитку виправлено дату народження і це виправлення не завірене.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту в частини третьої статті 56 Закону України № 1788-XII до стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Для підтвердження періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи позивачем було надано військовий квиток НОМЕР_5 (а.с.5-7).

Відповідно до вказаного військового квитка, позивач проходив строкову військову службу з 05.04.1982 по 14.06.1984.

При цьому дійсно у військовому квитку позивача містяться виправлення в даті його народження і це виправлення не завірено у встановленому законом порядку.

Однак, на підтвердження проходження у спірний період строкової військової служби позивачем було надано довідку Біловодського районного військового комісаріату від 06.02.2020 №12 (а.с.19).

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії (частина п`ята статті 45 Закону № 1058-IV).

Разом з тим, питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано положеннями Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2015 № 22-1 (далі Порядок № 22-1), в редакції, чинний на час виникнення спірних правовідносин.

Заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації) (пункт 1.1 розділу 1 «Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії» Порядку № 22-1).

Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу II Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший Порядку № 22-1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 1 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Згідно з абзацами першим, третім пункту 4.1 розділу ІV Приймання, оформлення і розгляд документів Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Пунктом 4.2 розділу ІV Приймання, оформлення і розгляд документів Порядку № 22-1 встановлено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Отже на територіальні органи Пенсійного фонду покладено обов`язок при прийманні документів від особи, яка звернулася з заявою про призначення пенсії, перевірка правильності оформлення як самої заяви, так і відповідних документів наданих особою. І при виявленні розбіжностей (невідповідності), а в даному випадку виправлення у даті народження позивача у військовому квитку, повинен був це зафіксувати та не позбавлений був права вимагати в тому числі і від фізичної особи у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів.

При цьому, як вбачається з розписки-повідомлення будь-яких застережень щодо невідповідності військового квитка позивача працівниками відповідача не зазначено (а.с.50).

Натомість позивач надав довідку Біловодського районного військового комісаріату від 06.02.2020 №12, в якій підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив строкову військову службу з 05.04.1982 по 14.06.1984 (а.с.19).

Отже при належному виконанні посадових обов`язків працівників відповідача, а саме своєчасному повідомленні позивачу про виявленні розбіжностей (невідповідності) його військового квитка, останній надав би у тримісячний строк з дня подання заяви необхідну довідку для зарахування періоду військової служби до страхового стажу.

Однак, таких дій працівниками відповідача зроблено не було, при цьому невідповідність військового квитка позивача стала однією з підстав для відмови позивачу в призначенні пенсії.

Суд вважає, що територіальний Пенсійний орган повинен всіляко спряти та допомагати особам в реалізації їх конституційного права на соціальний захист, а не намагатись під любими підставами позбавити їх такого права.

Отже підсумовуючи все вище викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач, як особа, яка пропрацювала у зоні відчуження під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році, має необхідний вік та необхідний страховий стаж, а тому у відповідності до статті 55 Закону № 796-XII має право на отримання такої пенсії.

Як наслідок, рішення відповідача від 22.11.2019 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії згідно ст.55-56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки порушує право позивача на соціальний захист.

Щодо ефективного способу захисту порушеного права позивача, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

-визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

-визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

-визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

-інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно з частиною третьою статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою цієї статті визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Самі по собі дії відповідача не тягнуть для позивача настання будь-яких негативних наслідків, відповідно, такий спосіб захисту, як визнання їх протиправними, жодним чином не сприятиме відновленню прав позивача. Тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цієї вимоги позивача.

Статтею 58 Закону № 1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати.

Частиною п`ятою статті 45 Закону № 1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення та перерахунку пенсії для чого приймає відповідне рішення.

У рішеннях по справах Клас та інші проти Німеччини, Фадєєва проти Росії, Єрузалем проти Австрії Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зважаючи на обставини справи, враховуючи, що настання для позивача негативних наслідків пов`язано із прийняттям відповідачем рішення від 22.11.2019, а не з діями, вчиненими останнім з метою виконання своїх функцій та повноважень, суд вважає, що достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області від 22.11.2019 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії згідно ст.55-56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи на підприємствах з 01.12.1980 по 31.12.1997 згідно трудової книжки НОМЕР_6 , в тому числі період строкової військової служби з 05.04.1982 по 14.06.1984 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 15.11.2019, зареєстровану за № 2416/1165 про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Період з 01.12.1980 по 31.12.1997 визначений судом, виходячи з того, що починаючи з 01.01.1998 страховий стаж позивача підтверджений індивідуальними відомостями персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування форма ОК-5 та враховувався відповідачем при розрахунку загального страхового стажу позивача. Рішення про незарахування періодів роботи позивача з 01.01.1998 по 31.10.2002 відповідач не приймав, таким чином в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з обранням належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Позивач зазначив, що поніс витрати у розмірі 3000 грн за надання правової допомоги та 840 грн у вигляді сплати судового збору.

Сплачений позивачем судовий збір у загальному розмірі 840,80 грн підтверджується квитанціями від 17.05.2020 №43675 та від 29.05.2020 №77098 (а.с.4, 36).

В підтвердження судових витрат за надання правової допомоги позивач надав квитанцію від 18.05.2020 про сплату 3015,08 грн адвокату Бірюкову І.Ю. (а.с.26).

При вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну (правничу) допомогу суд, відповідно до положень ч.5, ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ч.5 ст.242 КАС України враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Так, у відповідності до висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 15 травня 2018 року у справі №821/1594/17, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що компенсація таких витрат здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16.

Представник позивача подав з цього приводу договір про надання правової допомоги від 15.05.2020, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Бірюковим І.Ю., акт виконаних робіт від 18.05.2020, в якому наведений перелік наданих юридичних послуг та їх вартість, а також квитанцію від 18.05.2020 про сплату ОСОБА_1 ОСОБА_2 3015,08 грн (а.с.23,24,26).

Враховуючи викладене, в матеріалах справи наявні всі докази на підтвердження здійснення правової допомоги адвокатом Бірюковим І.Ю. та факт її сплати позивачем.

Відповідно до статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені частково, позивачу необхідно відшкодувати 420,40 грн судових витрат по сплаті судового збору та 1500 грн судових витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263, 295, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області від 22 листопада 2019 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії згідно ст.55-56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (93600, Луганська область, Станично-Луганський район, селище міського типу Станиця Луганська, вул. 1 Травня, буд.20, ) зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) періоди роботи на підприємствах з 01.12.1980 по 31.12.1997 згідно трудової книжки НОМЕР_6 та період строкової військової служби з 05.04.1982 по 14.06.1984.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (93600, Луганська область, Станично-Луганський район, селище міського типу Станиця Луганська, вул. 1 Травня, буд.20, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) від 15 листопада 2019 року, зареєстровану за № 2416/1165, про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (93600, Луганська область, Станично-Луганський район, селище міського типу Станиця Луганська, вул. 1 Травня, буд.20, ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок та 1500 (одну тисячу п`ятсот) гривень 00 коп. за надання правничої допомоги.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України строк оскарження судового рішення продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суддя Н.М. Басова