Справа № 200/1136/20-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2020 року справа №200/1136/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року (повне судове рішення складено 14 квітня 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 200/1136/20-а (суддя в І інстанції Кониченко О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання неправомірними дій Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби; зобов`язання Міністерства оборони України здійснити нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення ІІІ групи інвалідності у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби у порядку, передбаченому абз.8 п.п.2 п.2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499 (далі Порядок № 499).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він з 10 листопада 1983 року по 24 травня 1985 року проходив військову службу в військовій частині № НОМЕР_1 в Демократичній Республіці Афганістан. Під час виконання бойового завдання отримав мінно-вибухове поранення, травматичний відрив першого пальця правої стопи, вогнепальний осколковий перелом 1, 2, 3, 4, 5 плеснових кісток зі зміщенням уламків, лабдевідної кістки правої стопи, осколкові, точкові поранення м`яких тканин лівого стегна лівої сідничної області, правої кисті. Позивач зазначив, що є учасником бойових дій та інвалідом війни.

18.02.2010 ОСОБА_1 було отримано посвідчення інваліда війни ІІІ групи інвалідності, внаслідок поранення, контузії, захворювання, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

01.12.2016 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 з проханням виплатити одноразову грошову допомогу внаслідок поранення, контузії, захворювання, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.

Листом № 19 від 10.01.2017 ІНФОРМАЦІЯ_2 позивача повідомлено про відсутність підстав для виплати йому одноразової грошової допомоги, через те, що інвалідність первинно встановлена йому в 1985 році. Позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 02.10.2017 по справі № 235/827/17, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 23.01.2018, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не направлення висновку про можливість виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 до головного розпорядника бюджетних коштів; зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду ІІІ групи, яка настала внаслідок поранення, пов`язаного з проходженням ним військової служби, відповідно до статті 16 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII) та Порядку № 499.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_2 №11/1378 від 21.12.2019 позивачу повідомлено, що згідно Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 20.07.2017 № 74, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки під час встановлення інвалідності в 1985 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової правової допомоги, про що було повідомлено 25.07.2018 за вихідним номером №СЗ/617. Натомість позивач зазначив, що такого листа не отримував та дізнався про його існування з листа Донецького обласного військового комісаріату №11/1378 від 21.12.2019.

Вважаючи відмову в призначенні одноразової грошової допомоги протиправною, ОСОБА_1 звернувся з відповідними позовними вимогами та просив їх задовольнити.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин. Апелянт зазначив, що право на отримання одноразової грошової допомоги після звільнення мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення.

Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

Позивач є інвалідом війни, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2 , виданим Управлінням праці та соціального захисту населення Красноармійської міської ради 18.02.2012.

При виконанні обов`язків військової служби в Республіці Афганістан отримав мінно-вибухове поранення, травматичний відрив першого пальця правої стопи, вогнепальний осколковий перелом 1,2,3,4,5 плеснових кісток зі зміщенням уламків, лабдевідной кістки правої стопи, осколкові, точкові поранення м`яких тканин лівого стегна лівої сідничної області, правої кисті, що підтверджується свідоцтвом про хворобу № 386 від 25.03.1985 виданим Воєнно-лікарською комісією 1602 окружного воєнного госпіталю, хірургічного профілю (а.с.46).

Цим свідоцтвом також підтверджено причинний зв`язок поранення, контузії та каліцтва внаслідок виконанням обов`язків військової служби в Республіці Афганістан.

27 серпня 1985 року комісією МСЕК позивачу довічно встановлена третя група інвалідності у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велися бойові дії, що підтверджується копією довідки до акта огляду МСЕК.

На підтвердження обставин, викладених в адміністративному позові, позивачем надано: довідку про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках АГ № 0006756від 31.12.2019, акт дослідження стану здоров`я № 22 від 11.06.2018, лист ІНФОРМАЦІЯ_2 № СЗ/495 від 14.06.2018, лист ІНФОРМАЦІЯ_2 №11/1378 від 21.12.2019, виписку з акту огляду від 27 серпня 1985 року, трудову рекомендацію, свідоцтво про хворобу 386, довідку Покровсько-Селидовського об`єднаного міського військового комісаріату від 18.08.2016 № 196 про проходження військової служби та прийняття участі в бойових діях в період з квітня 1984 року по травень 1985 року в Афганістані, лист № 19 від 10.01.2017 Донецького обласного військового комісаріату.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Згідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність. недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 1 Закону № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-XII.

Згідно з частиною другою статті 16 Закону № 2011-XII в редакції Закону України від 03.11.2006 № 328-V, чинній з 01.01.2007 по 01.01.2014, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Частиною шостою статті 16 цієї редакції Закону № 2011-XII передбачалось, що в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Законом України від 04.07.2012 № 5040-VI статтю 16 Закону № 2011-XII викладено в новій редакції, яка була чинною з 01.01.2014 по 01.01.2017.

Цією редакцією статті 16 Закону вже були передбачені наступні умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям:

- у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті (підпункт 4 пункту 2 статті 16 Закону);

- у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби (підпункт 5 пункту 2 статті 16 Закону);

- у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності (підпункт 7 пункту 2 статті 16 Закону);

- у разі отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності (підпункт 8 пункту 2 статті 16 Закону).

Отже, законодавець у різні періоди по-різному визначав підстави та умови виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, в тому числі залежно від виду військової служби (строкова, кадрова, за контрактом, навчання тощо), обставин отримання військовослужбовцями поранення чи захворювання (під час виконання обов`язків військової служби або під час проходження ними військової служби), зі встановленням інвалідності або без встановлення такої.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, яка набрала чинності з 01.01.2014, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Постанова № 975).

Пунктом 2 Постанови № 975 встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 № 284, Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2007 № 1331;

- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності та не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.

Застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, чинне на момент первинного встановлення позивачу 3 групи інвалідності - 27.08.1985.

Закон № 2011-XII набрав чинності 10.01.1992, тому вказана норма не була чинною і не існувала на час настання інвалідності позивача, тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби на підставі Закону № 2011-XII.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26 червня 2018 року у справі 750/5074/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 807/15426/18, від 26 жовтня 2018 року у справі № 820/2504/18, від 12 лютого 2019 року у справі № 816/1458/18.

Відтак, правильним є висновок суду першої інстанції, що рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом засідання комісії прийнято в порядку, у спосіб та в межах наданих законом повноважень, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, місцевий суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що відповідач, діяв у межах повноважень, передбачених законодавством України, внаслідок чого правові підстави для задоволення позову - відсутні.

У апеляційній скарзі не наведено інших доводів, які б ставили під сумнів правильність висновків місцевого суду.

Посилання на Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 02.10.2017 по справі № 235/827/17, залишену без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 23.01.2018, не заслуговують на увагу, оскільки такими рішеннями було визнано протиправними дії військового комісаріату щодо ненаправлення висновку до головного розпорядника бюджетних коштів та зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги. Відповідачами це судове рішення було виконано, розглянуто відповідне питання та прийнято оскаржуване рішення, яке відповідає сформованій практиці Верховного Суду, яка на теперішній час є сталою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року у справі № 200/1136/20-а залишити без змін.

Повне судове рішення 23 червня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук