Справа № 802/4528/13-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 червня 2020 р. Справа № 802/4528/13-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому проваджені в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області про стягнення заборгованості по довічному грошовому утриманні та компенсацію за його несвоєчасну виплату,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної судової адміністрації України, у наступному також до Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Вінницькій області, Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.01.2008 року, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не донарахування і невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації вартості недоотриманого службового обмундирування;

- стягнути з Державної судової адміністрації України на його користь 518120,44 грн., з яких: 165475,85 грн. заборгованості по заробітній платі з липня 1995 року по грудень 2006 року, 24473,88 грн. - з січня по листопад 2006 року; 216001,61 грн. заборгованості по довічному грошовому утриманню за період з 01.09.2000 року по 01.01.2007 року; 51955,18 грн. компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок її несвоєчасної виплати за період з липня 1995 року по грудень 2006 року; 45498,27 грн. компенсації втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної виплати за період з січня 2001 року по грудень 2006 року; вартість недоотриманого службового обмундирування за період з 19.03.1994 року по час розгляду справи в сумі 14715,65 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що Указами Президента Україна "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10.07.1995 року № 584/95, "Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів" від 19.09.1996 року № 856/96, "Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв`язку з додатковим навантаженням" від 05.03.2002 року № 220/02 та Постановою Кабінету Міністрів України "Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури судів та інших органів" від 13.12.1999 року № 2288 установлено збільшені посадові оклади, надбавки та доплати, які істотно впливають на розмір заробітної плати судді, однак заробітна плата за весь період роботи і дії цих підзаконних актів йому виплачувались без урахування цих положень. Також зазначив, що йому невірно нараховується сума довічного грошового утримання.

Постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 16.05.2008 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, Територіального управління державної судової адміністрації у Вінницькій області, Головного управління юстиції у Вінницькій області щодо безпідставного не донарахування і невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації за затримку їх виплат, невиплати компенсації за не отримане службове обмундирування суддям. Стягнуто з Державної судової адміністрації України, шляхом списання з розрахункового рахунку № 4024 за бюджетною програмою 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів", на користь ОСОБА_1 518120,44 грн., з яких: заборгованість по заробітній платі за період з липня 1995 року по грудень 2006 року - 165475,85 грн. і за січень-листопад 2006 року - 24473,88 грн.; заборгованість по довічному утриманню за період з 01.09.2000 року по 01.01.2007 року - 216001,61 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати внаслідок несвоєчасної її виплати за період з липня 1995 року по грудень 2006 року - 51955,18 грн.; компенсацію втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної його виплати за період з січня 2001 року по грудень 2006 року - 45498,27 грн.; вартість недоотриманого службового обмундирування за період з 19.03.1994 року і до дати прийняття судового рішення - 14715,65 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2009 року постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 16.05.2008 року скасовано і прийнято нову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не донарахування, невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації за затримку їх виплат. Стягнуто з Державної судової адміністрації України, шляхом списання з розрахункового рахунку № 4024 за бюджетною програмою 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь ОСОБА_1 суму в розмір 44192,05 грн., з яких: 18632,09 грн. заборгованості по заробітній платі за 2005-2006 роки; 20908,30 грн. заборгованості по довічному утриманню за 2005-2006 роки; 2192,69 грн. компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок несвоєчасної її виплати 2005-2006 роки; 2458,97 грн. компенсації втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної його виплати за 2005-2006 роки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 16.10.2013 року постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 16.05.2008 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2009 року у частині задоволення позовних вимог про стягнення з Державної судової адміністрації України заборгованості по заробітній платі, заборгованості по довічному грошовому утриманню за 2005-2006 роки та компенсації за їх несвоєчасну виплату скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. У решті постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2015 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо неповного обсягу нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період 2005-2006 роки, з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" № 865 від 03.09.2005 року. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період 2005-2006 роки, з урахуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" № 865 від 03.09.2005 року. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач та Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області подали апеляційні скарги на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2015 року.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.01.2016 року апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Скасовано Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України про стягнення заборгованості по довічному грошовому утриманні та компенсацію за його несвоєчасну виплату. Прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2015 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.01.2016 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.12.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2015 року і постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.01.2016 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 08.01.2020 року прийнято до свого провадження дану адміністративну справу та ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Даною ухвалою також запропоновано сторонам надати свої письмові пояснення щодо висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, висловлених у постанові від 11.12.2019 року, що слугували підставою для направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позиція Міністерства юстиції України з приводу заявлених позовних вимог, викладена у відзиві на адміністративний позов, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні даного позову. Зокрема зазначає, що відповідно до статті 122 Закону України "Про судоустрій України" матеріально-технічне забезпечення місцевих судів покладається на державну судову адміністрацію і здійснюється на підставі замовлень відповідного суду, в межах кошторису на утримання даного суду. Положеннями статті 126 вказаного Закону встановлено, що Державна судова адміністрація здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів.

Таким чином, представник відповідача наголошує, що Міністерство юстиції України не має жодних правових підстав для проведення виплати заборгованості по заробітній платі, а тому є неналежним відповідачем у справі.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 21.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Даною ухвалою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про уточнення та збільшення розміру позовних вимог, а також виключено зі складу відповідачів Міністерство юстиції України та Головне управління юстиції у Вінницькій області.

31.01.2020 року на адресу суду від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення адміністративного позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідно до Указів Президента Україна "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10.07.1995 року № 584/95, "Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів" від 19.09.1996 року № 856/96, "Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв`язку з додатковим вантаженням" від 05.03.2002 року № 220/2002 та постанови Кабінету Міністрів України "Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів" від 13.12.1999 року № 2288 була передбачена можливість, а не обов`язок виплати надбавок суддям. Такі надбавки мають персональний характер і встановлюються суддям, виходячи з їх рівня кваліфікації та здійснюваних додаткових функцій.

Представник відповідача зазначає, що деякі надбавки були встановлені, нараховані та виплачені ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними наказами Територіального управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області про встановлення надбавок та премій, а відтак твердження позивача про те, що нарахування та виплата йому заробітної плати проводилась без урахування збільшення посадового окладу, надбавок та доплат є безпідставними. При цьому, вищевказані надбавки та збільшені посадові оклади допускалися лише у межах бюджетних асигнувань, передбачених на утримання відповідних судів.

Таким чином, на думку представника відповідача, у матеріалах справи наявні документи, які підтверджують правомірність дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області при нарахуванні та виплаті заробітної плати та щомісячного довічного грошового утримання позивачу у спірний період.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 19.03.2020 року відкладено судовий розгляд даної адміністративної справи.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року, враховуючи рекомендації уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з метою забезпечення процесуальної рівності прав учасників даного судового процесу та у зв`язку з необхідністю заслухати в судовому засіданні пояснення всіх сторін щодо обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, судовий розгляд справи відкладено.

Даною ухвалою звернено увагу учасників справи на тимчасовий характер вжитих судом процесуальних заходів для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, серед учасників відкритих судових засідань.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 27.05.2020 року відкладено судовий розгляд даної адміністративної справи.

У судове засідання, призначене на 15.06.2020 року, учасники справи не прибули, про дату, час та місце його проведення повідомлялись завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Разом із тим, на адресу суду від позивача, а також представника Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності у порядку письмового провадження. Інших заяв та клопотань щодо розгляду даної справи від сторін на адресу суду не надходило.

Частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на викладене та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, а також достатність письмових доказів, що містяться у матеріалах справи, суд доходить висновку про можливість розгляду та вирішення даної адміністративної справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 22.06.1987 року займав посаду судді Жмеринського міського суду Вінницької області, з 20.08.2002 року Ладижинського міського суду Вінницької області, у якому з 13.06.2003 року займає посаду голови суду.

22.02.1990 року Виконавчим комітетом Вінницької обласної ради народних депутатів прийнято рішення № 48 про присвоєння позивачу четвертого кваліфікаційного класу.

Відповідно до рішення Кваліфікаційної комісії суддів Вінницької області від 14.12.1994 року судді Жмеринського міського суду Вінницької області ОСОБА_1 присвоєно третій кваліфікаційний клас.

На підставі рішення Кваліфікаційної комісії суддів Вінницької області від 25.11.1999 року позивачу присвоєно другий кваліфікаційний ранг.

Згідно з постановою Верховної ради України від 06.04.2000 року № 1617-ІІІ ОСОБА_1 обраний суддею Жмеринського міського суду Вінницької області безстроково.

Указом Президента України від 20.08.2002 року № 727/2002 позивача переведено на роботу на посаді судді Ладижинського міського суду Вінницької області.

Відповідно до Указу Президента України від 13.06.2003 року № 529/2003 ОСОБА_1 призначено головою Ладижинського міського суду Вінницької області.

Стаж роботи позивача на посаді судді станом на 01.12.2006 року становить 19 років 04 місяці 10 днів, вислуга років - 28 років 03 місяці 10 днів, що підтверджується інформаційною довідкою відділу кадрової роботи, забезпечення діяльності кваліфікаційних комісій та органів суддівського самоврядування управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд враховує наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частиною 1 статті 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Визначальним актом, який регулював питання оплати праці суддів на момент виникнення спірних правовідносин був Закон України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ (далі Закон України "Про статус суддів" у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), який встановлював гарантії незалежності суддів, включаючи їх матеріальне і соціальне забезпечення, у тому числі гарантії права щодо оплати праці.

Стаття 11 цього Закону встановлює незалежність суддів, яка, серед іншого, забезпечується їх матеріальним і соціальним забезпеченням відповідно до їх статусу.

Відповідно до Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Указом Президента України № 182/2003 від 03.03.2003 року, що втратив чинність згідно з Указом Президента України № 477/2009 від 23.06.2009 року, Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 14 від 14.01.2009 року, основними завданнями Державної судової адміністрації є здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів та працівників апарату судів. Державна судова адміністрація виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів та державної судової адміністрації та здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні управління.

Частиною першою, другою статті 44 Закону України "Про статус суддів" передбачалося, що заробітна плата судді складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

Тобто, згідно з цією нормою гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого статтею 44 цього Закону в співвідношенні до окладу Голови Верховного Суду України. Недодержання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати не нижче від визначеної законом та порушенням конституційних гарантій щодо незалежності та недоторканності суддів.

У такий спосіб законодавець диференційовано вирішив питання про оплату праці суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів, які виконують ще й обов`язки на адміністративних посадах, з тим, щоб досягти справедливого співвідношення в оплаті праці в залежності від обсягу виконуваної роботи.

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року № 108/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 13 вказаного Закону оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

30.06.2005 року Кабінет Міністрів України у межах своїх повноважень прийняв постанову № 513 "Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України" та постанову № 514 "Про оплату праці Голови та заступників Голови Верховного Суду України", якими підвищив оклади, зокрема, Голові Конституційного Суду України та Голові Верховного Суду України.

Водночас, Кабінет Міністрів України не привів посадові оклади суддів у відповідність з вимогами статті 44 Закону України "Про статус суддів". Лише 03.09.2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 865 "Про оплату праці суддів", якою затверджено схеми посадових окладів інших керівників та суддів Конституційного Суду України, керівників та суддів інших судів загальної юрисдикції, якою привів оклади суддів у відповідність з встановленим частиною другою статті 44 Закону України "Про статус суддів" співвідношенням до посадових окладів Голови Верховного Суду України та голови суду, в якому працює суддя.

Однак, Кабінет Міністрів України не усунув порушення вимог частини 2 статті 44 Закону України "Про статус суддів" і не привів оклади суддів усіх судів України до встановленого цією нормою співвідношення, одночасно з окладами Голови Верховного Суду України та Голови Конституційного Суду України, а саме з 01.06.2005 року, оскільки надав постанові "Про оплату праці суддів" від 03.09.2005 року № 865 чинності з 01.01.2006 року (пункт 5 постанови).

Внаслідок цього з 01.06.2005 року до 01.01.2006 року оклади суддів не відповідали вимогам статті 44 Закону України "Про статус суддів".

Постановою Вищого адміністративного суду України від 16.05.2007 року у справі за позовом Особи до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці суддів" від 03.09.2005 року № 865 визнано незаконним. Цією ж постановою суду допущено поворот виконання постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865. Визнано, що вона підлягає застосуванню одночасно з постановами Кабінету Міністрів України від 30.06.2005 року № 513 та № 514 з питань оплати праці керівників судів, тобто з 01.06.2005 року.

Таким чином, не дивлячись на те, що розмір заробітної плати судді встановлений спеціальним законом статтею 44 Закону України "Про статус суддів", а не статті 8 Закону України "Про оплату праці", виплата заробітної плати судді підпорядкована нормам Закону України "Про оплату праці", зокрема статті 13, відповідно до якої оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджується одночасно з бюджетом.

Оскільки у період з 01.06.2005 року по 01.01.2006 року жодних змін ні в об`ємі фінансування, ні у виплаті заробітної плати суддів України (крім посадових осіб, зазначених в постановах № 513 та № 514) законодавчі чи інші нормативні акти не передбачали, то правових підстав для виплати суддям різниці в заробітній платі не було.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2016 року у справі № 822/494/13-а.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Як уже встановлено судом, станом на 01.12.2006 року стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді становив 19 років 04 місяці 10 днів, а вислуга років 28 років 03 місяці 10 днів.

Так, зі змісту довідок про нараховану та виплачену голові Ладижинського міського суду Вінницької області заробітну плату за період роботи з січня 2005 року по грудень 2005 року включно та додатку № 1 до висновку судово-економічної експертизи по адміністративній справі № 2-А-243/06 від 21.05.2007 року встановлено, що до складу заробітної плати позивача в оскаржуваний період входили наступні виплати:

- посадовий оклад у розмірі 466,00 грн.;

- доплата за другий кваліфікаційний клас у розмірі 350,00 грн.;

- надбавка за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50 відсотків від посадового окладу, з урахування доплати за кваліфікаційний клас, яка складала 408,00 грн.;

- надбавка, передбачена Указом Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10.07.1995 року № 584/95, у розмірі 20 відсотків від посадового окладу, з урахуванням доплати за кваліфікаційних клас, яка складала 163,20 грн. (з травня 2005 року).

Крім того, позивачу були встановлені, нараховані та виплачені матеріальна допомога, премії, індексація, а також грошові суми пов`язані з виходом позивача у відпустку.

Стосовно нарахування та виплати позивачу надбавки за вислугу років суд враховує, що відповідно до статті 44 Закону України "Про статус суддів" суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у таких розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 відсотків, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

У спірний період (з січня 2005 року по грудень 2005 року) Територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області, обраховуючи розмір набавки за вислугу років у розмірі 40 %, виходило з загальної суми щомісячного заробітку, який розраховувався, виходячи із фактично виплачуваного посадового окладу.

Беручи до уваги наведене, відповідачем у встановленому законом порядку проведено нарахування та виплату надбавки за вислугу років для позивача за вищевказаний період, стаж роботи якого, станом на 01.01.2005 року, становив понад 25 років.

Так, зі змісту позовної заяви, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.01.2008 року, вбачається, що підставою позову ОСОБА_1 була виплата заробітної плати та нарахування щомісячного грошового утримання без урахування приписів Указів Президента Україна "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10.07.1995 року № 584/95, "Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів" від 19.09.1996 року № 856/96, "Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв`язку з додатковим вантаженням" від 05.03.2002 року № 220/2002 та постанови Кабінету Міністрів України "Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів" від 13.12.1999 року № 2288.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам у даній частині, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10.07.1995 року № 584/95 керівникам судів надано право установлювати суддям за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи надбавки в розмірі до 75 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас у межах фонду заробітної плати суду.

Таким чином, призначення та розмір зазначеної надбавки повинні встановлюватись кожному судді індивідуально залежно від досягнень у праці та виконання особливо важливої роботи.

При відсутності підстав для призначення такої надбавки, передбачених зазначеним Указом, така надбавка не призначається.

Згідно з Указом Президента України "Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів" від 19.09.1996 року № 856/96 суддям встановлено щомісячну надбавку за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50 відсотків від посадового окладу, з урахування доплати за кваліфікаційний клас.

Указом Президента України "Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв`язку з додатковим вантаженням" від 05.03.2002 року № 220/2002 керівникам судів загальної юрисдикції рекомендовано встановлювати посадові оклади, збільшені на 50 відсотків; щомісячну надбавку за напруженість та складність роботи у розмірі до 80 відсотків посадового окладу, з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

Отже, відповідно до зазначених Указів Президента України була передбачена можливість, а не обов`язок встановлення та виплати надбавок суддям. Такі надбавки мають персональний характер та встановлюються суддям, виходячи з їх рівня кваліфікації та здійснюваних додаткових функцій.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів" від 13.12.1999 року № 2288 керівникам судів з 01.12.1999 року надано право здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання, утвореного у розмірі тримісячного фонду оплати праці за посадовими окладами та економії фонду оплати праці.

Тобто, для преміювання судді на підставі положень зазначеної постанови необхідна наявність рішення керівника про таке преміювання з визначенням конкретного розміру премії.

При цьому, призначення та розмір цих надбавок встановлювався кожному судді індивідуально залежно від показників інтенсивності праці, виконання особливо важливої роботи, напруженості та складності роботи і здійснювався у межах кошторисних призначень на оплату праці.

Вказаними нормативними актами передбачено, що обов`язковою є лише виплата щомісячних надбавок за кваліфікаційний клас, за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50 % від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, які позивач отримував у визначених законодавством розмірах.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, зокрема висновком судово-економічної експертизи від 21.05.2007 року (у частині обставин, що стосуються відомостей про фактичну виплату заробітної плати та грошового утримання), позивачу у спірний період виплачувалась така надбавка, а посилання останнього на її заниження базується на безпідставних урахуваннях вищевказаних виплат, які не є обов`язковими.

Згідно з наказом Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області від 30.05.2005 року № 101-к "Про встановлення надбавки" та розрахунку виплати за 2005 рік надбавка, передбачена Указом Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10.07.1995 року № 584/95, була встановлена позивачу, нарахована та виплачена у розмірі 20 відсотків від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційних клас, зокрема, у період з травня 2005 року по грудень 2005 року.

Також, у матеріалах справи наявні накази Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області від 26.07.2005 року № 030, від 22.08.2005 року № 33, від 21.09.2005 року № 35, від 26.10.2005 року № 39, від 26.10.2005 року № 40, від 24.11.2005 року № 48, від 20.12.2005 року про преміювання відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів" від 13.12.1999 року № 2288.

Виплати вказаних премій розпочалися після 01.06.2005 року у межах наявних коштів на оплату праці, як це передбачено положеннями вказаної Постанови.

Таким чином, оскільки призначення надбавок, премій, доплат, передбачених зазначеними нормативними актами є правом, а не обов`язком керівника залежно від бюджетних асигнувань, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог у даній частині.

Частиною четвертою статті 43 Закону України "Про статус суддів" передбачалося, що судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок - 50 років), розмір щомісячного грошового утримання обчислюється пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання в зазначеному розмірі, або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу".

Тобто, розмір довічного грошового утримання залежить від розміру заробітної плати судді.

Постановою Верховної Ради України "Про порядок введення в дію Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2863 передбачалося, що у разі зміни заробітної плати суддів розмір щомісячного грошового утримання судді у відставці обчислюється, виходячи з нового розміру заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді.

У свою чергу, пунктом першим Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" від 10.07.1995 року № 584/95 встановлено, що судді, які мають право на відставку та продовжують працювати на посаді судді, одержують заробітну плату і 50 відсотків передбаченого законом щомісячного грошового утримання, належного їм у разі виходу у відставку.

Таким чином, оскільки довічне грошове утримання суддям виплачується виходячи з розміру заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, а заявлені позивачем вимоги в частині стягнення довічного грошового утримання напряму залежать від задоволення вимог щодо заробітної плати, підстави для задоволення позову у цій частині також відсутні.

Разом із тим, заявлена позивачем вимога про нарахування компенсації у зв`язку з затримкою виплати оспорюваних сум заробітної плати та довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" також задоволенню не підлягає, оскільки за правилами, визначеними статтею 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

З наведеної вище норми вбачається, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати нараховується у зв`язку із порушенням строків її виплати (тобто, вже нарахованої, але не виплаченої в строки, передбачені чинним законодавством).

Оскільки позивачем заявлена вимога про нарахування компенсації щодо оспорюваних сум, а не нарахованих, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у даній частині.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

З урахуванням положень статті 139 КАС України підстави для відшкодування витрат зі сплати судового збору відсутні.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач 1: Державна судова адміністрація України (, адреса: вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601);

Відповідач 2: Міністерство фінансів України (, адреса: вул. Грушевського, 12/ 2, м. Київ, 01008);

Відповідач 3: Державне казначейство України (, адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601);

Відповідач 4: Територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області (, адреса: вул. Р.Скалецького, 17, м. Вінниця, Вінницька область, 21018).

Рішення у повному обсязі виготовлене: 24.06.2020 року

Суддя Чернюк Алла Юріївна