Справа № 812/1716/17
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2020 року

м. Київ

справа № 812/1716/17

адміністративне провадження № К/9901/56106/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мартинюк Н.М.,

суддів Мельник-Томенко Ж.М., Шишова О.О.

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №812/1716/17

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню і газифікації «Луганськгаз»

до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про визнання бездіяльності протиправною,

за касаційною скаргою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 січня 2018 року (прийняте у складі: головуючого судді Кисельової Є.О.)

і постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2018 року (прийняту у складі: головуючого судді Геращенка І.В., суддів Казначеєва Е.Г., Міронової Г.М.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз»(надалі також - «ПАТ «Луганськгаз») звернулось до суду з адміністративним позовом, в якому просило:

- визнати протиправною бездіяльність щодо незабезпечення належного розгляду заяви від 22 серпня 2017 року про перегляд тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами для Публічного акціонерного товариства по газопостачанню і газифікації «Луганськгаз» у бік економічно обґрунтованого;

- зобов`язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг встановити для Публічного акціонерного товариства по газопостачанню і газифікації «Луганськгаз» економічно обґрунтований тариф на транспортування природного газу розподільними трубопроводами, зокрема, включивши до складу такого тарифу: витрати на придбання природного газу для потреб виробничо-технологічних витрат і нормованих втрат на період 2016 року в обсязі, розрахованому відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року №264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 9 липня 2003 року за №570/7891, Методики визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року №264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 9 липня 2003 року за №570/7891; компенсацію недоотриманої тарифної виручки у зв`язку зі зменшенням обсягів розподілу газу у 2014-2016 роках у сумі: 141788,7 тис грн без ПДВ;

- постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг від 15 грудня 2016 року №2296 вважати такою, що втратила чинність з моменту встановлення нового економічного обґрунтованого тарифу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 серпня 2017 року за вих. №01-02-37/1584 ПАТ «Луганськгаз» звернулося до відповідача із заявою про встановлення економічно обґрунтованого тарифу, в якій просило встановити компенсацію недоотриманої тарифної виручки, у зв`язку зі зменшенням обсягів розподілу природного газу у 2014-2016 роках у сумі: 141788,7 тис грн без ПДВ, але відповіді у 30-денний строк, встановлений законодавством, не отримало.

У зв`язку з чим позивач просив визнати протиправною бездіяльність Національної комісії, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг (далі - «НКРЕКП») щодо незабезпечення належного розгляду заяви від 22 серпня 2017 року про перегляд тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами для ПАТ «Луганськгаз» у бік економічно обґрунтованого.

Крім того, ПАТ «Луганськгаз» у своїй позовній заяві також зазначало, що чинний тариф не забезпечує товариству відшкодування обґрунтованих витрат останнього на отримання прибутку. Позивач наголошував, що позбавлений можливості компенсувати необхідні для ведення власної господарської діяльності виробничі витрати, зокрема, здійснювати оплату природного газу на потреби ВТВ та НВтр власнику - Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України». Звідси позивач констатував, що вказані обставини свідчать про дискримінацію позивача як суб`єкта господарювання порівняно з власником природного газу шляхом створення відповідачем умов постійного нарощування заборгованості перед власником природного газу як другою стороною договору купівлі-продажу природного газу для потреб ВТВ та НВтр, що, у свою чергу, може призвести до нарахування і стягнення з позивача надмірно великих штрафних санкцій.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 24 січня 2018 року адміністративний позов ПАТ «Луганськгаз» залишено без розгляду в частині позовних вимог про зобов`язання НКРЕКП встановити для ПАТ «Луганськгаз» економічно обґрунтований тариф на транспортування природного газу розподільними трубопроводами, зокрема, включивши до складу такого тарифу: витрати на придбання природного газу для потреб виробничо-технологічних витрат і нормованих втрат на період 2016 року в обсязі, розрахованому відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року №264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 9 липня 2003 року за №570/7891, Методики визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30 травня 2003 року №264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 9 липня 2003 року за №570/7891; компенсацію недоотриманої тарифної виручки у зв`язку зі зменшенням обсягів розподілу газу у 2014-2016 роках в сумі: 141788,7 тис грн без ПДВ; постанову НКРЕКП від 15 грудня 2016 року №2296 вважати такою, що втратила чинність з моменту встановлення нового економічного обґрунтованого тарифу.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 31 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2018 року, адміністративний позов ПАТ «Луганськгаз» задоволено.

Визнана протиправною бездіяльність Національної комісії, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг, щодо незабезпечення належного розгляду заяви ПАТ «Луганськгаз» від 22 серпня 2017 року за вих. №01-02-37/1584 про перегляд тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами для публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» у бік економічно обґрунтованого.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 6 березня 2018 року виправлено описку, а саме третій абзац резолютивної частини викладено в редакції: «Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг (ідентифікаційний код 39369133, адреса: 03057, м. Київ, вул. Смоленська, будинок 19), на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» (ідентифікаційний код 05451150, адреса: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гагаріна, буд. 87) судові витрати по сплаті судового збору у сумі: 1600 (одна тисяча шістсот гривень) 00 копійок».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач, в порушення норм чинного законодавства, якими встановлено обов`язок відповідача щодо необхідності формування тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами з огляду на його економічну обґрунтованість, допустив бездіяльність, не розглянувши належним чином заяву позивача про перегляд тарифу і не переглянувши встановлені тарифи. Внаслідок неусунення відповідачем існуючої невідповідності тарифів фактичним витратам ПАТ «Луганськгаз», для позивача залишається чинним економічно необґрунтований тариф, який не покриває витрат на придбання природного газу для потреб ВТВ і не містить компенсації недоотриманої тарифної виручки у зв`язку зі зменшенням обсягів розподілу природного газу.

Крім того, суди попередніх інстанцій зазначили, що відповідач надав відповіді саме на заяви ПАТ «Луганськгаз» від 20 липня 2017 року №01-02-37/1392 і від 25 липня 2017 року №01-02-37/1414, проте ані у встановлений законом 30-денний строк, тобто, починаючи з 30 серпня 2017 року, ані станом на час розгляду цієї справи, відповідач не надав відповідь позивачу на заяву від 22 серпня 2017 року за вих. №01-02-37/1584 про встановлення економічно обґрунтованого тарифу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі Національна комісія, що здійснює державне регулювання енергетики та комунальних послуг, просить скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 січня 2018 року і постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2018 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, скаржник зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій є необґрунтованими, прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також без повного і всебічного з`ясування обставин справи. Зазначає, що бездіяльність відповідача щодо перегляду тарифу з газопостачання у даному випадку відсутня, оскільки розгляд заяви було зупинено у зв`язку з тим, що позивач надав неповний пакет документів, що перешкоджало розгляду його заяви про перегляд тарифу.

Крім того, скаржник звертає увагу на те, що 26 листопада 2016 року набрав чинності Закон України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», на підставі якого діє НКРЕКП, однак, вмотивовуючи своє рішення суд першої інстанції помилково посилався на Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджене Указом Президента України від 10 вересня 2014 року №715/2014. Отже, на думку відповідача, рішення судів попередніх інстанції повністю ґрунтується на законодавстві, яке не могло бути застосовано для встановлення фактів і підтвердження доводів сторін у цій справі.

Також, відповідач вказує на те, що ПАТ «Луганськгаз» зверталось неодноразово з одного і того ж питання, нехтуючи вимогами НКРЕКП щодо надання необхідних документів, свідомо порушувало вимоги положень пункту 2.5 Процедури встановлення та перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання та відбору природного газу, затвердженої постановою НКРЕ від 3 квітня 2013 року №369, щодо обґрунтування кожної складової витрат.

Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні та залишити оскаржувані судові рішення без змін. В обґрунтування відзиву позивач зазначив, що рішення судів першої й апеляційної інстанцій є обґрунтованими, законними і такими, що відповідають нормам матеріального і процесуального права. Також вказав, що НКРЕКП надала відповіді ПАТ «Луганськгаз» на листи від 20 липня 2017 року і від 25 липня 2017 року №01-02-37/1414 проте, відповіді за наслідками розгляду заяви ПАТ «Луганськгаз» від 22 серпня 2017 року за вих. № 01-02-37/1584 відповідач не надав.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» зареєстроване як юридична особа за адресою: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гагаріна, буд. 87. Видом діяльності, зокрема, є розподілення газоподібного палива через місцеві (локальні) трубопроводи.

22 серпня 2017 року ПАТ «Луганськгаз» за вих. №01-02-37/1584 звернулось до відповідача із заявою про встановлення економічно обґрунтованого тарифу, в якій просило встановити компенсацію недоотриманої тарифної виручки, у зв`язку зі зменшенням обсягів розподілу природного газу у 2014-2016 роках у сумі: 141788,7 тис грн без ПДВ.

Відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відповідач отримав вказану заяву 29 серпня 2017 року. Крім того, відповідно до штампу вхідної кореспонденції на копії заяви позивача від 22 серпня 2017 року, ця заява надійшла до НКРЕКР 30 серпня 2017 року.

Однак станом на момент звернення позивача з цим позовом до суду відповідач не надав відповідь на вказану заяву.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про ціни та ціноутворення», Законом України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», Законом України «Про ринок природного газу», «Порядком формування тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання, закачування, зберігання та відбору природного газу», «Процедурою встановлення та перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання та відбору природного газу», «Методикою розрахунку тарифів на транспортування та постачання природного газу для підприємств з газопостачання та газифікації» та іншими нормативно-правовими актами.

Закон України «Про ціни та ціноутворення» визначає основні засади цінової політики і регулює відносини, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення.

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, органами, що здійснюють державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання, які провадять діяльність на території України, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення. Дія цього Закону не поширюється на встановлення тарифів на медичні послуги та лікарські засоби в межах програми медичних гарантій згідно з Законом України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» (стаття 2 Закону України «Про ціни та ціноутворення»).

Відповідно до статті 4 Закону України «Про ціни та ціноутворення», державна цінова політика є складовою частиною державної економічної та соціальної політики і спрямована на забезпечення: 1) розвитку національної економіки та підприємницької діяльності; 2) протидії зловживанню монопольним (домінуючим) становищем у сфері ціноутворення; 3) розширення сфери застосування вільних цін; 4) збалансованості ринку товарів та підвищення їх якості; 5) соціальних гарантій населенню в разі зростання цін; 6) необхідних економічних гарантій для виробників; 7) орієнтації цін внутрішнього ринку товарів на рівень цін світового ринку.

Державна цінова політика у сфері діяльності суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на суміжних ринках реалізується відповідно до законодавства про природні монополії та інших законів України (стаття 8 Закону України «Про ціни та ціноутворення»).

Частиною першою статті 12 Закону України «Про ціни та ціноутворення» встановлено, що державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються суб`єктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку.

Слід відзначити, що нормативне регулювання відносин, що виникають у процесі формування, встановлення і застосування цін органами, що здійснюють державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій, регулюється також Законом України «Про природні монополії», який визначає правові, економічні та організаційні засади державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій в Україні.

В силу статті 5 Закон України «Про природні монополії» ним регулюється діяльність суб`єктів природних монополій у таких сферах: транспортування нафти і нафтопродуктів трубопроводами; транспортування природного і нафтового газу трубопроводами; розподіл природного і нафтового газу трубопроводами.

Згідно статті 8 Закону України «Про природні монополії» предметом державного регулювання діяльності суб`єктів природних монополій згідно з цим Законом є, зокрема, ціни (тарифи) на товари, що виробляються (реалізуються) суб`єктами природних монополій.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про ціни та ціноутворення» державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації).

Частиною першою статті 9 Закону України «Про природні монополії» встановлено, що державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій здійснюється на основі таких принципів: гласності та відкритості процедур регулювання; адресності регулювання, його спрямованості на конкретний суб`єкт природної монополії; самоокупності суб`єктів природних монополій; стимулювання підвищення якості товарів і задоволення попиту на них; забезпечення захисту прав споживачів; підвищення ефективності функціонування суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках у сфері комбінованого виробництва електричної та теплової енергії шляхом застосування стимулюючого регулювання.

Поряд з цим, Законом України «Про ринок природного газу» виокремлюються правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів і безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу.

В статті 2 Закону України «Про ринок природного газу» наголошується на правовій основі ринку природного газу, згідно якої на виконання зобов`язань України за Договором про заснування Енергетичного Співтовариства та Угодою про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, цей Закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме: Директиви 2009/73/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку природного газу та про скасування Директиви 2003/55/ЄС; Регламенту (ЄС) 715/2009 про умови доступу до мереж транспортування природного газу та яким скасовується Регламент (ЄС) 1775/2005; Директиви 2004/67/ЄС про здійснення заходів для забезпечення безпеки постачання природного газу. Правову основу ринку природного газу становлять Конституція України, цей Закон, закони України "Про трубопровідний транспорт", "Про природні монополії", "Про нафту і газ", "Про енергозбереження", "Про угоди про розподіл продукції", "Про захист економічної конкуренції", "Про газ (метан) вугільних родовищ", "Про охорону навколишнього природного середовища", міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства України. Суб`єкти владних повноважень, а також суди при застосовуванні норм цього Закону беруть до уваги правозастосовну практику Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу, зокрема рішення Суду Європейського Союзу (Європейського Суду, Загального Суду), практику Європейської Комісії та Секретаріату Енергетичного Співтовариства щодо застосовування положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у частині першій цієї статті. Рішення (заходи) суб`єктів владних повноважень, прийняті на виконання норм цього Закону, мають відповідати принципам пропорційності, прозорості та недискримінації.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що державне регулювання ринку природного газу здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства.

Ціни на ринку природного газу, що регулюються державою (зокрема тарифи на послуги з розподілу природного газу), повинні бути: 1) недискримінаційними; 2) прозорими; 3) встановленими з урахуванням вимог цілісності газотранспортної системи виходячи із економічно обґрунтованих та прозорих витрат відповідного суб`єкта ринку природного газу та з урахуванням належного рівня рентабельності, а також, де це можливо, встановленими з урахуванням зіставлення з показниками аналогічних категорій регульованих цін, встановлених Регулятором для інших суб`єктів ринку природного газу, або таких, що діють на ринках природного газу інших держав (абзац перший частини шостої статті 4 Закону України «Про ринок природного газу»).

Органом, уповноваженим на формування цінової політики - встановлення тарифу на розподіл природного газу - є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, правовий статус якої визначено Законом України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

Відповідно до частин першої - третьої статті 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Регулятор є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, що є державною власністю, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. Роботу Регулятора забезпечують його центральний апарат і територіальні органи.

Регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, зокрема: у сфері енергетики: діяльності з виробництва, передачі, розподілу, постачання електричної енергії; діяльності з транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), надання послуг установки LNG, постачання природного газу; діяльності з транспортування нафти, нафтопродуктів та інших речовин трубопровідним транспортом (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», Регулятор здійснює державне регулювання з метою досягнення балансу інтересів споживачів, суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, і держави, забезпечення енергетичної безпеки, європейської інтеграції ринків електричної енергії та природного газу України. Регулятор здійснює державне регулювання шляхом, в тому числі, 3) формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг та реалізації відповідної політики у випадках, коли такі повноваження надані Регулятору законом.

Основними завданнями Регулятора є: 1) забезпечення ефективного функціонування та розвитку ринків у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) сприяння ефективному відкриттю ринків у сферах енергетики та комунальних послуг для всіх споживачів і постачальників та забезпечення недискримінаційного доступу користувачів до мереж/трубопроводів; 6) реалізація цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг; 7) сприяння впровадженню заходів з енергоефективності, збільшенню частки виробництва енергії з відновлюваних джерел енергії та захисту навколишнього природного середовища; 8) створення сприятливих умов для залучення інвестицій у розвиток ринків у сферах енергетики та комунальних послуг; 9) сприяння розвитку конкуренції на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг; 10) інші завдання, передбачені законом.

Приписами пункту 13 частини першої, абзацу другого частини четвертої статті 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор: встановлює державні регульовані ціни і тарифи на товари (послуги) суб`єктів природних монополій та інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом. У разі застосування будь-якого способу державного регулювання цін порядки (методики) формування, розрахунку та встановлення тарифів повинні забезпечити покриття економічно обґрунтованих витрат, залучення необхідних інвестицій, дотримання екологічних вимог, вимог якості та безпеки, обґрунтованої прибутковості. Такі порядки (методики) повинні сприяти використанню місцевих, відновлюваних та вторинних енергетичних ресурсів, а також сприятливих до навколишнього природного середовища технологій.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - «КАС України»), зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга відповідача у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права з огляду на доводи касаційної скарги, Верховний Суд зауважує таке.

З огляду на вказані в попередньому розділі нормативні приписи, Регулятор наділений функціями та повноваженнями зі встановлення державних регульованих цін і тарифів на товари (послуги) суб`єктів природних монополій, якими, в свою чергу, отримано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу.

Процедура встановлення і перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання і відбору природного газу визначена Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 3 квітня 2013 року №369 «Про затвердження Процедури встановлення та перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання та відбору природного газу», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 квітня 2013 року за №685/23217 (далі - «Постанова №369»).

Так, відповідно до пункту 3.1 розділу ІІІ Постанови №369 заява та документи, щодо неї додаються, перевіряються структурним підрозділом НКРЕ, до компетенції якого належить формування цінової, тарифної та інвестиційної політики в нафтогазовому комплексі, щодо її відповідності вимогам цієї Процедури.

У разі надання неповного пакета документів, визначеного пунктом 2.1 розділу ІІ цієї Процедури, заява не розглядається, про що НКРЕ повідомляє заявника у письмовій формі у 10-денний строк з дня надходження таких документів до НКРЕ і повертає їх заявнику.

У разі відповідності заяви і доданих до неї документів, визначених пунктом 2.1 розділу ІІ цієї Процедури, відповідний структурний підрозділ НКРЕ, до компетенції якого належить формування цінової, тарифної та інвестиційної політики в нафтогазовому комплексі, розглядає їх протягом 30 календарних днів з дня надходження до НКРЕ.

У разі потреби НКРЕ може звернутися до суб`єкта господарювання, що провадить або має намір провадити господарську діяльність, зазначену у пункті 1.3 розділу І цієї Процедури, щодо надання додаткових пояснень і обґрунтувань, які подаються суб`єктом господарювання до НКРЕ у визначений нею строк, підписані керівником і засвідчені печаткою суб`єкта господарювання.

Розгляд заяви призупиняється на строк, необхідний для доопрацювання структури тарифу або інвестиційної програми, якщо при розгляді структурними підрозділами НКРЕ виникають питання, що потребують додаткового вивчення і доопрацювання, про що НКРЕ письмово повідомляє суб`єкта господарювання.

Отже, отримавши вказану заяву і додані до неї документи НКРЕКП повинна була розглянути їх протягом 30 календарних днів з дня надходження і прийняти або рішення про перегляд тарифу, або рішення про відмову суб`єкту господарювання у перегляді тарифу внаслідок необґрунтованості складових витрат. Також, у разі потреби відповідач міг звернутися до позивача щодо надання додаткових пояснень та обґрунтувань, які подаються суб`єктом господарювання до НКРЕКП у визначений нею строк, підписані керівником і засвідчені печаткою суб`єкта господарювання, і призупинити розгляд заяви на строк, необхідний для доопрацювання структури тарифу або інвестиційної програми, якщо при розгляді структурними підрозділами НКРЕКП виникають питання, що потребують додаткового вивчення і доопрацювання, про що НКРЕКП письмово повідомляє суб`єкта господарювання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до листа-відповіді НКРЕКП від 1 вересня 2017 року за вих. № 9567/16.1.1/7-17 НКРЕКП розглянула листи ПАТ «Луганськгаз» від 20 липня 2017 року №01-02-37/1392 і від 25 липня 2017 року №01-02-37/1414 щодо рівня діючого тарифу на транспортування природного газу розподільними трубами і повідомила, що у пакеті документів, поданих позивачем разом із вказаними заявами, відсутня копія додаткової угоди від 29 червня 2017 року №1 до договору від 12 листопада 2012 року №31/03 з усіма додатками, тому після надання повного пакету документів, НКРЕКП розгляне питання щодо перегляду тарифу. Вказана відповідь направлена на адресу ПАТ «Луганськгаз» поштою, що підтверджується реєстром на відправку кореспонденції від 1 вересня 2017 року.

Також НКРЕП своїм-листом відповіддю від 28 грудня 2017 року за вих. №13405/18.1.1/7-17 повторно повідомило ПАТ «Луганськгаз» про призупинення розгляду заяв про встановлення (перегляду) тарифу, з тих же підстав, що зазначені у відповіді від 1 вересня 2017 року за вих. №9567/16.1./7-17.

Отже, зі змісту вказаних відповідей, вбачається що НКРЕКП надала відповіді ПАТ «Луганськгаз» на листи від 20 липня 2017 року №01-02-37/1392 і від 25 липня 2017 року №01-02-37/1414.

Однак відповіді за наслідками розгляду заяви ПАТ «Луганськгаз» від 22 серпня 2017 року за вих. №01-02-37/1584 про встановлення економічно обґрунтованого тарифу, в якій ПАТ «Луганськгаз» просило встановити компенсацію недоотриманої тарифної виручки, у зв`язку зі зменшенням обсягів розподілу природного газу у 2014-2016 роках у сумі: 141788,7 тис грн без ПДВ, відповідач на час розгляд справи судами попередніх інстанцій не надав.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що судами першої й апеляційної інстанції встановлено, що текстом вказаного листа НКРЕКП не конкретизовано, чи було відмовлено у розгляді заяв ПАТ «Луганськгаз», та саме в розгляді якої заяви було відмовлено.

Щодо доводів відповідача стосовно того, що ПАТ «Луганськгаз» зверталось неодноразово з одного і того ж питання, нехтуючи вимогами НКРЕКП щодо надання необхідних документів, свідомо порушувало вимоги положень пункту 2.5 Процедури встановлення та перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання та відбору природного газу, затвердженої постановою НКРЕ від 3 квітня 2013 року №369, щодо обґрунтування кожної складової витрат, Верховний Суд зазначає наступне.

Судами встановлено, що позивач неодноразово звертався до Комісії із відповідними заявами, однак, у розрізі вимог пункту 3.1. Процедури №369, необхідним є визначення НКРЕКП строку для надання додаткових пояснень та обґрунтувань суб`єкта господарювання, а при додатковому вивченні і доопрацюванні структурними підрозділами НКРЕ структури тарифу або інвестиційної програми, визначення необхідного строку призупинення розгляду заяви суб`єкта господарювання. Зважаючи, що у листах, з огляду на їх зміст, не визначено чіткого строку надання позивачем пояснень і обґрунтувань, що є порушенням вимог Процедури, Верховний Суд відхиляє зазначені доводи скаржника.

Отже, оскільки відповідачем надано відповіді саме на заяви ПАТ «Луганськгаз» від 20 липня 2017 року №01-02-37/1392 і від 25 липня 2017 року №01-02-37/1414, проте ані у встановлений законом 30-денний строк, тобто, починаючи з 30 серпня 2017 року, ані станом на час розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій, відповідач не надав відповідь позивачу на заяву від 22 серпня 2017 року за вих. №01-02-37/1584, тому Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог ПАТ «Луганськгаз» про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо незабезпечення належного розгляду заяви від 22 серпня 2017 року про перегляд тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами для Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» у бік економічно обґрунтованого.

Крім того, Суд вважає, що неприйняття НКРЕКП жодного рішення за заявами позивача про встановлення (перегляд) тарифу у строк, встановлений абзацом третім пункту 3.1 розділу ІІІ Процедури (протягом 30 календарних днів з дня надходження до НКРЕКП), ставить позивача у правову невизначеність, що є недопустимим відповідно до змісту і сутності принципів верховенства права та законності, а також порушує його конституційні права щодо розгляду його звернення органом державної влади.

Внаслідок таких дій НКРЕКП, у позивача виникає заборгованість на користь власника природного газу (ПАТ «НАК «Нафтогаз України») з незалежних від дій та волі позивача причин, що ставить його і власника природного газу в нерівні умови господарювання за договором на купівлю-продаж природного газу для потреб ВТВ і відсутності компенсації недоотриманої тарифної виручки у зв`язку зі зменшенням обсягів розподілу природного газу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі №826/8168/17, від 14 листопада 2019 року у справі №640/18796/18, від 31 березня 2020 року у справі №826/13735/18.

Верховний Суд також відхиляє доводи скаржника про те, що судами попередніх інстанцій застосовано норми законодавства, яке втратило чинність станом на момент виникнення спірних правовідносин, а тому оскаржувані рішення повинні бути скасовані, з огляду на наступне.

У рішенні у справі «Сутяжник проти Росії» (№8269/02) Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення і не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

Отже, "правовий пуризм" на відміну від обставин "істотного та непереборного характеру" завжди призводить до порушення принципу правової визначеності; "правовий пуризм" - невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд; "правовий пуризм" може носити як добровільний характер й проявлятися в діяльності окремих посадових осіб, так і бути вимушеним через санкціонування державою, яка обмежує реалізацію дискреційних повноважень суб`єктів правозастосування, не допускаючи відступ від правових приписів.

Виходячи з наведеного Верховний Суд дійшов висновку про те, що неправильно обґрунтоване рішення (у тому числі аргументоване з порушенням норм матеріального права) не є безумовною підставою для його скасування, якщо правильною є резолютивна частина.

Крім того, суди в оскаржуваних рішеннях посилались на загальні норми Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого указом Президента України від 10 вересня 2014 року №715/2014, що не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на повно встановлених обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, з правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що доводи наведені у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів першої й апеляційної інстанцій, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

Разом з тим, у контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 січня 2018 року і постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

Ж.М. Мельник-Томенко

О.О. Шишов,

Судді Верховного Суду