Справа № 240/6341/20
Суддя: Шуляк Любов Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
25 червня 2020 року м. Житомир справа № 240/6341/20
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Шуляк Л.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:
- визнати незаконним та скасувати висновок комісії Міністерства оборони України (п. 42 протоколу №31 від 28.02.2020) про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням мені II групи інвалідності 14.01.2008 внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку;
- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення мені, як інваліду II групи, одноразової грошової допомоги та виплатити в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму на момент виплати у відповідності з ч.2 ст.16 Закону України №2011-XII;
- зобов`язати відповідача - Міністерство оборони України протягом тридцяти днів, з дня набрання судовим рішенням законної сили подати до суду звіт про його виконання.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивачем зазначено, що з 14.01.2008 відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії ЖИК №005125 від 14.01.2008 позивачу встановлено другу групу інвалідності, внаслідок захворювання, так, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку. Позивач вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги, звернувся до Житомирського ОВК з відповідною заявою. Однак, листом від 12.08.2019 ІНФОРМАЦІЯ_1 повернув позивачу без реалізації документи, подані ним на розгляд комісії Міністерства оборони України, з тих підстав, що відповідно до ст.8 Закону України "Про звернення громадян" не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті. Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11.10.2019 по справі №240/10324/19 позов ОСОБА_1 задоволено та, зокрема, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 направити заяву ОСОБА_1 та додані документи на розгляд комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум для вирішення питання щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому 14.01.2008 другої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку.

На виконання вказаного вище рішення, відповідачем розглянуто питання про призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням останньому другої групи інвалідності та, як наслідок, прийнято рішення №31 від 28 лютого 2020 року, в якому п. 42 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності в 2000 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Вважаючи таке рішення протиправним та таким, що прийнято з порушенням норм чинного законодавства України, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Ухвалою суду від 24 квітня 2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) сторін.

На виконання вимог ухвали суду Міністерством оборони України направлено до суду відзив на адміністративний позов від 15 травня 2020 року №546. У вказаному відзиві зазначено, що з встановлення інвалідності до дня звернення із заявою позивача про виплату пройшло більше ніж три роки, а тому, у відповідності до ч.8 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" ОСОБА_1 вчасно не реалізував своє право на отримання одноразової грошової допомоги. Крім того зазначено, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановлення інвалідності пов`язується саме з датою встановлення інвалідності, а тому твердження позивача про те, що він має право на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №975, в редакції станом на момент звернення позивача із заявою про виплату такої допомоги, є незаконним.

Також зазначено, що комісією Міноборони вже приймалось рішення, про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням позивачу інвалідності, яке оформлене протоколом від 27 січня 2017 року № 8. Не погоджуючись із таким рішенням, у березні 2017 року позивач звернувся з позовом до Солом`янського районного суду м.Києва. За результатами розгляду тієї справи (№760/4373/17), постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року в задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

А тому, оскільки позовні вимоги у цій справі та у справі № 760/4373/17 є тотожним, відповідно до пункту 4 частини першої статті 238 КАС України наявні підстави для закриття провадження у справі.

Згідно з частиною четвертою статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до наказів від 27.04.2020 №01-31В та від 26.05.2020 №01-46В головуючий суддя Шуляк Л.А. в період з 28.04.2020 по 08.05.2020 та в період з 01.06.2020 по 15.06.2020 перебувала у щорічній оплачуваній відпустці.

Частиною п`ятою статті 250 КАС України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в Збройних силах СРСР та з 28 липня 1981 року звільнений від проходження військової служби (постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 07.11.2017 по справі №760/4373/17).

Відповідно до довідки МСЕК Серія 2-18 ЖИЗ від 06.06.2000 позивачу при огляді було встановлено третю групу інвалідності з 06.06.2000 (а.с. 17).

З 14.01.2008 відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії ЖИК №005125 від 14.01.2008 позивачу встановлено другу групу інвалідності, внаслідок захворювання, так, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку (а.с.18).

Витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України від 23.06.2011 №1118 встановлено, що отримані позивачем поранення, контузія головного мозку їх наслідки і захворювання, так пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 16).

Позивач вважаючи, що має право на отримання одноразової грошової допомоги, звернувся до Житомирського ОВК з відповідною заявою.

В свою чергу, як зазначено позивачем в позовній заяві, листом від 12.08.2019 ІНФОРМАЦІЯ_1 повернув позивачу без реалізації документи, подані ним на розгляд комісії Міністерства оборони України, з тих підстав, що відповідно до ст.8 Закону України "Про звернення громадян" не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті.

Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11.10.2019 по справі №240/10324/19 позов ОСОБА_1 задоволено та, зокрема, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 направити заяву ОСОБА_1 та додані документи на розгляд комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум для вирішення питання щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому 14.01.2008 другої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку.

На виконання вказаного вище рішення, ІНФОРМАЦІЯ_1 направити заяву ОСОБА_1 та додані документи на розгляд комісії Міністерства оборони України та відповідачем розглянуто питання про призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням останньому другої групи інвалідності та, як наслідок, прийнято рішення №31 від 28 лютого 2020 року, в якому п. 42 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності в 2000 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги (а.с.21).

Позивач, вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд ураховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно частини п`ятої статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме-у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Статтею 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції Закону України від 04.04.2006 №3597-IV, чинній з 10.05.2006, вперше законодавчо передбачено державне страхування і виплати в разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та призваних на збори військовозобов`язаних.

Зокрема, встановлено, що у разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності (частина третя статті 41 Закону № 2232-XII).

Військовослужбовцям строкової військової служби, військовозобов`язаним та резервістам, призваним на збори, у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності за умов, передбачених частиною третьою цієї статті, виплачується одноразова грошова допомога в порядку, визначеному Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" (частина четверта статті 41 Закону № 2232-XII).

Частиною першою статті 16 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про отримання одноразової грошової допомоги) встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, урегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" (далі- Порядок № 975).

Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Так, предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу, як особі з інвалідністю ІІ групи.

Судом встановлено, що другу групу інвалідності позивачу встановлено з 14.01.2008, тому застосуванню підлягає законодавство, яке діяло станом на 14.01.2008.

Згідно з положеннями ч.4 ст. 2 Закону №2232-XII існують такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 03 вересня 2019 року у справі №2540/3070/18, важливою умовою для правильного тлумачення норм статті 16 Закону №2011-XII є розуміння видів військової служби, визначених Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу".

Так, строкова служба є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.

Пунктом 6 частини другої ст.16 Закону №2011-XII (чинною на момент встановлення позивачу другої групи інвалідності) передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Таким чином, станом на момент встановлення ОСОБА_1 II групи інвалідності з 14.01.2008 внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку існувала правова норма щодо виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям строкової служби.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про протиправність висновку комісії Міністерства оборони України, оформленого п. 42 протоколу №31 від 28.02.2020, про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням позивачу II групи інвалідності 14.01.2008 внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку.

Однак, щодо позовних вимог в частині зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги суд дійшов до наступних висновків.

Згідно зі змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути питання щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як особі, якій встановлено інвалідність після його звільнення з військової служби внаслідок причин, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії та прийняти рішення з урахуванням вищевказаних висновків суду.

Крім того, представник відповідача, обґрунтовуючи у відзиві правомірність своїх дій, посилається на те, що з дня встановлення інвалідності до дня звернення позивача із заявою пройшло більше ніж три роки, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постановах від 28.05.2019 у справі №333/2646/17 та від 30.03.2020 у справі №620/1395/19.

Так, ч. 8 ст.16-3 Закону №2011-XII (в редакції станом на момент звернення позивача із заявою про виплату такої допомоги) встановлено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Однак, вказані доводи не можуть бути прийняті судом, оскільки в оскаржуваному рішенні (п.42 №31 від 28.02.2020) підставою для відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги було те, що на момент встановлення позивачу інвалідності в 2000 році, не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги. Інших підстав для відмови, в тому числі тих, на які посилається відповідач у відзиві, у оспорюваному рішенні не зазначено.

Посилання відповідача на наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 4 частини першої статті 238 КАС України, суд оцінює критично, оскільки предметом розгляду справи №240/6341/20 є рішення №31 від 28.02.2020, в свою чергу, предметом розгляду справи №760/4373/17 є рішення №8 від 27.01.2017, тобто предмети позовів є відмінними один від одного і під час розгляду справи суд має надати оцінку саме оспорюваному рішенню.

Щодо вимоги про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, приписами наведеної статті суду надано право, а не обов`язок зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, а тому судом не вбачається підстав для зобов`язання відповідача подавати такий звіт.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем в порушення частини другої статті 77 КАС України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність винесеного рішення, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Зважаючи на відсутність документально-підтверджених судових витрат у даній адміністративній справі питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 229, 242-246, 250, 255, 257-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (проспект Повітрофлотський, 6, Київ 168, 03168. РНОКПП/) про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати п. 42 протоколу №31 від 28.02.2020 комісії Міністерства оборони України про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням ОСОБА_1 II групи інвалідності з 14.01.2008 внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як особі, якій встановлено II групи інвалідності з 14.01.2008 внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 25 червня 2020 року.

Суддя Л.А.Шуляк