Справа № 1.380.2019.003517
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1.380.2019.003517
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Сидор Н.Т.,

за участю секретаря судового засідання Колодій О.Р.,

позивача та його представника Мартиневича Ю.О.,

представника відповідача Лаухіна Д.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якій позивач, з врахуванням заяви про зміну предмета позову від 18.09.2019 вх. № 33563 та уточненої позовної заяви від 28.02.2020 вх. № 11306, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 677-к від 06.05.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 » за підписом голови Державної служби України з безпеки на транспорті М.Ноняка;

- поновити ОСОБА_1 на роботі в Державній службі України з безпеки на транспорті на посаді заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області або у разі відсутності (ліквідації) такої посади на іншій рівноцінній посаді головного спеціаліста Управління Укртрансбезпеки у Львівській області з 07.05.2019;

- стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.05.2019, що станом на 25.03.2020 становить 108 855,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області.

05.11.2018 позивач отримав попередження про звільнення за підписом голови Укртрансбезпеки М. Ноняка, відповідно до якого його повідомили про звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, через два місяці з дати ознайомлення з цим попередженням.

Підставами звільнення в попередженні вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України» №1095 від 06.09.2017 створено Державну службу морського та річкового транспорту України, у зв`язку з чим з Державної служби України з безпеки на транспорті виключені функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті та зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті за №677-к від 06.05.2019 позивач був звільнений з займаної посади заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області з 07.05.2019 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки, відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Позивач зазначив, що незважаючи на те, що він мав переважне право на залишення на роботі, адже на його утриманні перебуває четверо неповнолітніх дітей та у сім`ї позивача немає інших працівників із самостійним заробітком, а також те, що він є працівником у відповідача з тривалим безперервним стажем та високою кваліфікацією, був звільнений відповідачем без врахування переважного права на залишенні на роботі.

Крім того, позивач зазначив, що відповідач всупереч вимог КЗпП України не запропонував йому жодної вакантної посади та звільнив позивача у період його тимчасової непрацездатності.

Також позивач наголосив, що профспілка прийняла рішення про надання згоди на його звільнення за відсутності та без повідомлення самого позивача.

Позивач вважає своє звільнення з посади заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області незаконним, необґрунтованим, а наказ про звільнення таким, що належить визнанню протиправним та скасуванню, а він поновленню на посаді із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву, зареєстрованому канцелярією суду 13.08.2019 за вх. № 29177, в якому відповідач проти задоволення позову заперечив з підстав його необґрунтованості, зокрема повідомив наступне.

05.11.2018 ОСОБА_1 отримав попередження за підписом голови Державної служби України з безпеки на транспорті Ноняка М ОСОБА_2 відповідно до якого, його повідомили про звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, через два місяці з дати ознайомлення з цим попередженням. Одночасно у вищезазначеному попередженні, відповідач належним чином обґрунтував причини скорочення чисельності штату працівників та зазначив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України» №1095 від 06.09.2017 утворено Державну службу морського та річкового транспорту України, у зв`язку з чим з Державної служби України з безпеки на транспорті виключені функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті та зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб. Також у попередженні вказано, що відповідно до структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік, введених в дію наказом Укртрансбезпеки «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті за 2018 рік» №805 від 05.10.2018, виключено посаду заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області.

Відповідач вказав, що 07.05.2019 згідно із наказом Державної служби України з безпеки на транспорті №677-к заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області Харія М.С. звільнено із займаної посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідач вважає, що вищезазначений наказ є правомірним та таким, що жодним чином не порушує прав, свобод та інтересів позивача.

Стосовно твердження позивача щодо відсутності пропозиції зі сторони відповідача працівникові іншої роботи на тому самому підприємстві, установі організації, як це зазначено в ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, відповідач зазначив, що згідно з Витягом із штатного розпису на 2018 рік Державної служби України з безпеки на транспорті, затвердженого наказом Укртрансбезпеки від 19.02.2018 №162, який вводився в дію 01.01.2018, гранична чисельність штату Управління Укртрансбезпеки у Львівській області становила 23 особи. Проте, згідно з Витягом із штатного розпису на 2018 рік Державної служби України з безпеки на транспорті, затвердженої наказом Укртрансбезпеки від 05.10.2018 року №805, який вводився в дію 05.10.2018, гранична чисельність штату Управління Укртрансбезпеки у Львівській області вже становила 19 осіб. Тобто, чисельність штату працівників Управління Укртрансбезпеки у Львівській області скоротилася на 4 посади.

На підставі викладеного, відповідач вважає, що ним не було допущено порушення вимог законодавства при звільненні позивача, відтак вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд у задоволенні таких відмовити.

30.09.2019 за вх. № 35153 представником позивача подано відповідь на відзив, де зазначено про незгоду з позицією відповідача з приводу заявлених позовних вимог.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом справи, слід зазначити наступне.

Ухвалою судді від 16.07.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 07.08.2019.

Ухвалою суду від 07.08.2019 задоволено клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 16.09.2019 від Державної служби України з безпеки на транспорті та Первинної профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті витребувано ряд доказів.

15.10.2019 за вх. № 37334 та 25.10.2019 за вх. № 39178 представником відповідача подано клопотання про приєднання документів до справи на виконання ухвали суду про витребування доказів.

Ухвалою суду від 04.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

11.11.2019 за вх. № 41684 Профспілкою Укртрансбезпеки надано суду витребувані ухвалою суду докази.

12.11.2019 за вх. № 41913 представником позивача подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою суду від 15.11.2019 у задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду відмовлено та позовну заяву залишено без розгляду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2020 ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2019 про залишення позовної заяви без розгляду скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

17.06.2020 ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання постановлено прийняти уточнену позовну заяву від 28.02.2020 за вх. № 11306.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з мотивів аналогічних, наведеним у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснив щодо наявності вакантних посад за період з 05.11.2018 по 06.05.2019, а саме. В Управлінні Укртрансбезпеки у Львівській області була вакантна посада головного спеціаліста (юриста), а з 06.04.2019 посада головного спеціаліста (бухгалтера - кадровика), яка була скорочена Наказом голови Укртрансбезпеки від 24.05.2019 № 220 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2019 рік». Посада головного спеціаліста (юриста) не була запропонована позивачу, оскільки він не має профільної вищої освіти. Крім того, покликався на подану ними інформацію, що на всі посади згідно штатного розпису 2018-2019 прийняті працівники. Щодо покликання позивача на переважне право на залишення на роботі, оскільки на його утриманні перебуває четверо неповнолітніх дітей, повідомив, що позивачем не було долучено відповідної довідки про те, що діти перебувають на його утриманні, лише подані свідоцтва про народження дітей, що, на переконання відповідача, не є доказом утримання дітей. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просив відмовити.

Заслухавши вступне слово позивача, представника позивача та представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Так, суд встановив, що позивач працював на посаді заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області.

06.09.2017 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1095 «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України», відповідно до якої, зокрема:

утворено Державну службу морського та річкового транспорту;

затверджено Положення про Державну службу морського та річкового транспорту;

внесено відповідні зміни до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 «Про Державну службу України з безпеки на транспорті» - виключено з компетенції Служби функцію реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті;

внесено відповідні зміни до затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів Служби шляхом зменшення її на 226.

05.11.2018 позивач отримав попередження про звільнення за підписом голови Укртрансбезпеки Ноняка М., відповідно до якого його повідомили про звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, через два місяці з дати ознайомлення з цим попередженням.

Підставами звільнення в попередженні вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України» №1095 від 06.09.2017 створено Державну службу морського та річкового транспорту України, у зв`язку з чим з Державної служби України з безпеки на транспорті виключені функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті та зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб.

Також в попередженні вказано, що відповідно до структури та штатного розпису відповідача на 2018 рік, введених в дію наказом Укртрансбезпеки «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік» №805 від 05.10.2018 виключено посаду заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області.

Позивач листами від 02.01.2019 та від 12.04.2019 звертався до голови Державної служби України з безпеки на транспорті Ноняка М.В., у яких повідомляв відповідача про його переважне право на залишенні на роботі та клопотав про надання йому пропозиції переведення на іншу посаду в Державній службі України з безпеки на транспорті.

Відповідач листами від 29.01.2019 за № 826/09/15-19 та від 24.04.2019 за № 2796/09/15-19 повідомив, що у позивача відсутні підстави для переважного права на залишенні на роботі.

29.01.2019 відповідач прийняв наказ № 147-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким позивач був звільнений з займаної посади заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області з 31.01.2019 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки, відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

05.02.2019 відповідач наказом № 182-к скасував наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 29.01.2019 № 147-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Підстава: листок непрацездатності ОСОБА_1 від 31.01.2019 серія АДУ № НОМЕР_1 .

06.05.2019 відповідач прийняв наказ №677-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким позивач був звільнений з займаної посади заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області з 07.05.2019 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки, відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Підставами такого звільнення у спірному наказі зазначено: попередження від 05.11.2018, лист Первинної профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті від 10.01.2019 № 01.

Не погоджуючись з наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 06.05.2019 №677-к «Про звільнення ОСОБА_1 », позивач оскаржив такий до суду.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач не згідний із його звільненням, відтак, вважає оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а він поновленню на посаді із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п.4 ч.3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується».

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує різні можливості у виборі роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У відповідності до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно з ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про державну службу», державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Не допускається переведення в іншу місцевість державного службовця - вагітної жінки або особи, яка є єдиним опікуном дитини віком до 14 років, а також державного службовця, який у встановленому законодавством порядку визнаний особою з інвалідністю. Не допускається таке переведення також у разі виникнення у державного службовця особливо важливих особистих або сімейних обставин.

У разі переведення державного службовця на іншу посаду йому виплачується заробітна плата, що відповідає посаді, на яку його переведено.

Переведення не повинно бути прихованим покаранням.

Згідно з ст. 43 Закону України «Про державну службу», підставами для зміни істотних умов державної служби є: 1) ліквідація або реорганізація державного органу; 2) зменшення фонду оплати праці державного органу; 3) скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Не вважається зміною істотних умов державної служби зміна назви структурного підрозділу державного органу або посади, не пов`язана із зміною функцій державного органу та основних посадових обов`язків.

Зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

У разі незгоди державного службовця із зміною істотних умов державної служби він має право оскаржити відповідне рішення в порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Згідно з ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу», рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Згідно з ч. 1 ст. 51 Закону України «Про державну службу», посади державної служби з метою встановлення розмірів посадових окладів поділяються на такі групи оплати праці, зокрема, до групи 6 належать посади керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів державних органів, їх заступників і прирівняні до них посади.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»,а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 № 1045-XIV, у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

У відповідності до ч. 3 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», у разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.

Орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.

З аналізу зазначених норм серед іншого слідує, що відповідач одночасно з попередженням про наступне вивільнення зобов`язаний запропонувати позивачу всі наявні вакантні посади та з`ясувати, наявність у позивача переважного права на залишення на роботі.

При цьому, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник вивільнюється, працював.

Роботодавець є таким, що виконав свій обов`язок з працевлаштування, якщо працівникові запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Така ж думка висловлена у постанові Верховного суду від 22 травня 2019 року у справі №813/5500/14, адміністративне провадження К/9901/15302/18, від 18 жовтня 2017 року №6-1723цс17.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку зі скороченням штату працівників Укртрансбезпеки, зокрема, скорочено посаду, яку обіймав позивач, останньому не була запропонована жодна посада у відповідача.

Відповідач подав суду інформацію, зведену у таблиці, (а.с. 179 т. 1) про те, що впродовж періоду 05.11.2018 - 06.05.2019 на усі посади згідно штатного розпису прийняті на роботу працівники. Також надав інформацію, що у зазначений період вакантними були посада головного спеціаліста (юриста) та головного спеціаліста (бухгалтера - кадровика). Посада головного спеціаліста (юриста) не пропонувалася ОСОБА_1 , оскільки згідно кваліфікаційних вимог, яким повинна відповідати особа є наявність вищої освіти за освітнім ступенем не нижче молодшого бакалавра або бакалавра (галузь знань - право). Оскільки ОСОБА_1 не має профільної вищої освіти відповідна посада запропонована не була.

Суд критично оцінює подану вище відповідачем інформацію, оскільки суд згідно ухвали від 16.09.2019 серед іншого витребував у відповідача:

1) список наявних вакантних посад в Управлінні Укртрансбезпеки у Львівській області за період з 05.11.2018 по 06.05.2019, зокрема на момент вручення попередження 05.11.2018 та на момент внесення подання до профкому профспілки Укртрансбезпеки про надання згоди на звільнення позивача;

2) у випадку наявності вакантних посад, надати інформацію про те, кому з працівників «відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області», посади яких підлягали скороченню, такі вакантні посади відповідачем були запропоновані, а з яких причин не були запропоновані позивачу, якщо таке мало місце та відповідно критерії відбору працівників, яким пропонувалися вакантні посади,

3) інформацію чи на всі посади згідно штатного розпису 2018-2019 прийняті на роботу працівники.

З поданої інформації неможливо встановити конкретні дати зайняття посад працівниками, а відповідно і наявність вакантних посад у спірний період, адже таблиця містить найменування посад і прізвище, ім`я та по батькові працівників, які обіймають посаду, але з якого періоду не зазначено. Кому з працівників були запропоновані вакантні посади і чому такі не пропонувались позивачу, відповідачем такої інформації суду не надано, за виключенням посади головного спеціаліста (юриста).

Суд встановив, що під час звільнення позивача з займаної посади у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників відповідачем в порушення ст. 42 та ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України не з`ясовувалося, чи мав позивач переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, не перевірялася кваліфікація, досвід трудової діяльності, сімейний стан позивача, тощо.

Відтак суд констатує, що відповідач помилково дійшов висновку, що позивач не відноситься до тих осіб, які мають переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в порівнянні з іншими особами.

Матеріали справи свідчать, що позивач звертався до відповідача із листами від 02.01.2019 та від 12.04.2019, у яких повідомляв про його переважне право на залишенні на роботі та клопотав про надання йому пропозиції переведення на іншу посаду в Державній службі України з безпеки на транспорті. Натомість відповідач листами від 29.01.2019 за № 826/09/15-19 та від 24.04.2019 за № 2796/09/15-19 повідомив, що у позивача відсутні підстави для переважного права на залишенні на роботі.

Зокрема, відповідач у листі від 29.01.2019 за № 826/09/15-19 покликався на дані особової картки позивача, а саме, що у пункті 15.1 "Про наявність пільг" вказано, що пільг немає, у пункті 7 "Сімейний стан та склад сім`ї" вказано, що розлучений, а у пункті 30 "Автобіографія" вказано тільки матір та брата.

В судовому засіданні представник відповідача доповнив, що долучені позивачем копії свідоцтв про народження дітей не є тим доказом, який підтверджує факт перебування чотирьох неповнолітніх дітей на утриманні позивача, окільки позивачем не долучено довідки про утримання дітей.

Суд з цього приводу зазначає, що той факт, що позивач розлучений не є доказом того, що його неповнолітні діти не перебувають на його утриманні, адже інших доказів, які б спростовували факт не перебування на утриманні позивача чотирьох неповнолітніх дітей матеріали особової справи та матеріали судової справи не містять.

Більше того, відповідач залишив поза увагою досвід трудової діяльності позивача на службі у відповідача, адже позивач працював у відповідача та мав безперервний стаж роботи 16 років. Зазначене підтверджується наказом відповідача від 22.04.2019 № 587-к «Про встановлення надбавки за вислугу років ОСОБА_1 » (а.с. 24 т. 1). За час роботи позивача на вказаній посаді дисциплінарних стягнень до позивача не застосовувалось.

Наведені обставини безумовно є свідченням наявності у позивача переважного права на залишенні на роботі та грубого порушення відповідачем вимог ст. 42 та ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки останнім не зроблено належного аналізу професійно-трудової діяльності позивача щодо відповідності критеріям, визначених ст. 42 КЗпП України.

Матеріали справи свідчать про те, що вивільнення працівників Державної служби України з безпеки на транспорті було масовим, однак всупереч вимог ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення» відповідач не довів до відома державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Крім того, в оскаржуваному наказі однією із підстав для звільнення позивача зазначено наявність погодження Профспілки Укртрансбезпеки, з приводу чого суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач звернувся до Первинної профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті із поданнями про надання згоди на звільнення працівників служби від 05.12.2018 № 2651/09/14-18, від 07.12.2018 № 2719/14-18 та від 17.12.2018 № 2732/09/14 з проханням погодити розірвання трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України працівників Укртрансбезпеки (згідно з додатком) серед інших і ОСОБА_1 .

Листом від 10.01.2019 № 770/0/7-19 Профспілка Укртрансбезпеки відповідачу надала погодження розірвання трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема, з ОСОБА_1 . Зазначено, що нормами ст. 43 КЗпП України, ст. ст. 38 та 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», пунктами 2.1, 2.2, 4.9 Статуту Первинної профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті Рада Профспілки прийняла рішення про надання згоди на розірвання трудових договорів за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з працівниками Державної служби України з безпеки на транспорті.

Проте, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження правомірності надання погодження у встановленому ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» порядку, а саме.

Судом встановлено, що позивач жодних запрошень на засідання Первинної профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті, на якій розглядалося питання про звільнення позивача з посади заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки Львівській області, не отримував, на засіданні Первинної профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті присутній не був, жодних заяв щодо розгляду питання про звільнення за своєї відсутності позивач до Первинної профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті не подавав.

Відтак прийняття Первинною профспілковою організацією працівників Державної служби України з безпеки на транспорті відповідного рішення про надання згоди на звільнення позивача з займаної посади без повідомлення позивача та відповідно без його присутності чи присутності його представника та за відсутності письмової згоди позивача на розгляд даного питання без нього, був порушений не тільки Закон, на підставі якого діє орган первинної профспілкової організації, а й чіткі та обов`язкові вимоги ч.ч. 1-3 ст.43 КЗпП України, що фактично спричиняє втрату юридичного значення самого рішення Первинної профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті, як такого, що прийняте в порядку та у спосіб не передбачений законодавством України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що з 02.05.2019 по 17.05.2019 ОСОБА_1 перебував на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що визнається сторонами процесу і у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як судом зазначено вище, наказом Державної служби України з безпеки на транспорті за №677-к від 06.05.2019 позивач був звільнений з займаної посади заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області з 07.05.2019 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки, відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Отже, звільнення ОСОБА_1 із займаної посади відбулось в період перебування його на лікарняному, що суперечить положенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

При цьому суд звертає увагу про неприпустимість оформляти рішення про звільнення особи датами, які передують дню звільнення, в силу особливостей трудового законодавства України, яке імперативно прив`язує дату звільнення в рішенні роботодавця з фактичною датою такого звільнення.

Одним із критеріїв законності рішення суб`єкта владних повноважень є його обґрунтованість, тобто урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України).

Такий критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень врахувати як обставини, на обов`язковість яких вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

Окрім цього, інформація яка міститься в такому рішенні, має відповідати дійсним обставинам справи та ґрунтуватись виключно на реальних датах, оскільки в іншому разі, діяльність такого суб`єкта владних повноважень не буде відповідати положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Таким чином, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про протиправність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем не надано достатніх аргументів та доводів, які би свідчили про те, що оскаржуваний наказ видано на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а відтак не доведено правомірності застосування до позивача п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та про порушення процедури звільнення із займаної посади, що, у свою чергу, свідчить про протиправність прийняття оскаржуваного наказу та доцільності його скасування.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір.

Відтак, порушене відповідачем право ОСОБА_1 на проходження публічної служби підлягає відновленню шляхом його поновлення на посаді заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області або у разі відсутності такої посади на іншій рівнозначній посаді головного спеціаліста Управління Укртрансбезпеки у Львівській області з 08.05.2019, тобто з наступного дня після дня його звільнення, оскільки згідно із п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.08.1993 № 110, днем звільнення вважається останній день роботи.

Позивач був звільнений згідно з оскаржуваним наказом з посади заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області з 07.05.2019, а відтак 07.05.2019 згідно з п. 2.27 зазначеної вище Інструкції є останнім днем роботи позивача, тому позивач підлягає поновленню на посаді, яку обіймав до його звільнення або у разі відсутності такої посади на іншій рівнозначній посаді головного спеціаліста Управління Укртрансбезпеки у Львівській області з 08.05.2019.

Поновлюючи позивача на посаді, суд також задовольняє вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до п. 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абз. 3 п. 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В п. 6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

З довідки фінансово-економічного управління Державної служби України з безпеки на транспорті (а.с. 193 т. 1), вбачається, середньоденна заробітна плата позивача становить 483,80 грн, середньомісячна заробітна плата - 967,60 грн.

Оскільки день звільнення позивача (07.05.2019) є останнім днем його роботи, період вимушеного прогулу, що підлягає оплаті - це період з 08.05.2019 по день ухвалення судом рішення про поновлення позивача.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу, що належить стягненню за період з 08.05.2019 по 17.06.2020 (280 робочих днів) складає 135 464 грн. (483,80 грн. x 280 робочих днів).

Резюмуючи вище наведене, суд зазначає наступне.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Так, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Адміністративні суди у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд доходить переконання, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак робить висновок про задоволення позову в повному обсязі.

Згідно з п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи викладене, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області або у разі відсутності такої посади на іншій рівнозначній посаді головного спеціаліста Управління Укртрансбезпеки у Львівській області з 08.05.2019 та стягнення заробітної плати за один місяць.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн згідно квитанції № 1204ВВ18С5 від 17.09.2019, такі судові витрати відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 293, 295, п. 3 розділу VI, пп. 15.5 п. 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 677-к від 06.05.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області або у разі відсутності такої посади на іншій рівнозначній посаді головного спеціаліста Управління Укртрансбезпеки у Львівській області з 08.05.2019.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 135 464,00 грн (сто тридцять п`ять тисяч чотириста шістдесят чотири гривень) без урахування сум обов`язкових до сплати податків та зборів.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області або у разі відсутності такої посади на іншій рівнозначній посаді головного спеціаліста Управління Укртрансбезпеки у Львівській області з 08.05.2019 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 967,60 грн (дев`ятсот шістдесят сім гривень шістдесят копійок) без урахування сум обов`язкових до сплати податків та зборів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. При цьому, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до або через суд першої інстанції, який ухвалив рішення.

Відповідно до п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України процесуальні строки, визначені цим рішенням, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті (01135, м. Київ, просп. Перемоги, 14, ).

Повний текст рішення складено та підписано 22.06.2020.

Суддя Сидор Н.Т.