Справа № 300/51/20
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/51/20 пров. № А/857/4570/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року, прийняте суддею Главач І.А., в м.Івано-Франківську у справі № 300/51/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні зокрема, невиплату на день виключення із списків військової частини грошової компенсація за неотримане речове майно та стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 25.07.2019 по 10.12.2019.

Позовні вимоги мотивовані тим, що станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу з 24.07.2019, відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно. Натомість така грошова компенсація за неотримане речове майно була виплачена відповідачем лише 11.12.2019. Вважає, що має право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку, відповідно до статті 117 КЗпП України, оскільки такий розрахунок не був проведений вчасно в результаті протиправної бездіяльності відповідача.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року, позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 - невиплати на день виключення із списків військової частини грошової компенсації за неотримане речове майно.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 25.07.2019 по 10.12.2019 у розмірі 86 459, 39 грн.

Відповідач подав апеляційну скаргу, з підстав порушення норм матеріального права.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не передбачено такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні.

Вважає, що військовою частиною не було допущено бездіяльності щодо невиплати на день виключення позивача з списків військової частини грошової компенсації за неотримане речове майно, оскільки такі кошти виплачуються в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, як це передбачено п.7 Порядку № 178.

Просить скасувати рішення суду, а позов залишити без задоволення.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, матеріальна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Просить залишити без змін рішення суду.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 24.07.2019 виключено із списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення, відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.07.2019 №156 (а.с. 6).

11.12.2019 позивачу на банківський рахунок виплачено грошову компенсацію вартості речового майна в розмірі 19162,04 грн., що підверджується довідкою військової частини А 1349 № 350/484/1/4/157 від 02.01.2020 та випискою від 02.01.2020 з карткового рахунку ОСОБА_1 про надходження коштів (а.с. 8, 9).

Позивач вважаючи, що відповідачем протиправно не здійснено з ним повного розрахунку у день його звільнення, оскільки такий розрахунок був проведений лише 11.12.2019, коли військовою частиною йому виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, тому має право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку, відповідно до статті 117 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті першої Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частина 1 статті 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 № 178 (далі - Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсації за не отримане речове майно, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, то необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку. Письмової згоди на такі дії позивач не давав, що не спростовується відповідачем.

Передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Тому покликання відповідача на те, що вказана виплата не є складовою грошового забезпечення є безпідставним.

Також, необґрунтованим є посилання відповідача на приписи Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, оскільки позивачем не було заявлено вимог щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а спірні правовідносини виникли з приводу відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17 (К/9901/23837/18).

Наведене вище спростовує твердження відповідача про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , всупереч вимогам статтей 116 та 117 КЗпП Країни грошова компенсація за неотримане речове майно була виплачена відповідачем не у день виключення зі списків особового складу військової частини 24.07.2019, а лише 11.12.2019.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів зазначає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо незабезпечення позивача на день звільнення компенсацією вартості неотриманого речового майна, а виплатив таку лише 11.12.2019, що підтверджується довідкою від 02.01.2020 № 350/484/1/4/157 та випискою з рахунку позивача в АТ Ощадбанк (а.с. 8, 9).

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку при звільненні за період з 25.07.2019 по 10.12.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 від 02.01.2020 № 350/484/1/4/156, загальна сума компенсації становить 37942,64 грн. (а.с. 10).

Отже, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується виключення позивача зі списків особового складу військової частини 23.07.2019 та проведення остаточного розрахунку з ним лише 11.12.2019, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем порушено приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України в частині строків виплати позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.95р. №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 02.01.2020 №350/484/1/4/154 грошове забезпечення позивача за останні два повних місяця роботи складає 37942,64 грн., отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 622,01 грн. (37942,64 грн./ 61 (кількість робочих днів)).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що сума середньомісячного заробітку, яку належить присудити позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку складає 86459,39 грн. (622,01 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) помножено на 139 (кількість днів затримки)). Відповідачем не заперечується сума проведеного розрахунку.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 р. Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З врахуванням вказаного аналізу законодавства та матеріалів справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів, а покликання відповідача на судові рішення із правовими позиціями Верховного Суду є відмінними від правовідносин, що досліджуються.

керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі № 300/51/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.4 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула