Справа № 240/5652/20
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року м. Житомир справа № 240/5652/20

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, третя особа, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Державної казначейської служби України у м.Житомирі Житомирської області, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

6 квітня 2020 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, третя особа, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Державної казначейської служби України у м.Житомирі Житомирської області, у якому просить:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у видачі подання про повернення збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області сформувати та подати до Управління державної казначейської служби України у м.Житомирі Житомирської області подання про повернення ОСОБА_1 3800,00 грн сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна згідно з чеком №1089207 від 10 грудня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що має право на повернення збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 3800,00 грн, оскільки, вказана житлова нерухомість була придбана ОСОБА_1 вперше, однак, відповідач протиправно відмовляє у видачі подання для повернення збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи, вказаною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

4 травня 2020 року на адресу суду від третьої особи надійшли письмові пояснення щодо справи (а.с.40-43). Згідно з якими третя особа посилається на те, що ні діями ні бездіяльністю зі свого боку не порушувало прав та інтересів позивача. При винесенні рішення у справі покладається на розсуд суду. Крім то, третя особа у поясненнях повідомила, що у зв`язку із затвердженням Головою Державної казначейської служби України 7 лютого 2020 нової структури управління Державної казначейської служби України у м.Житомирі Житомирської області та затвердженням 1 квітня 2020 року нового штатного розпису, - функції повернення коштів з Державного та місцевих бюджетів передано Головному управлінню Державної казначейської служби України у Житомирській області. На підставі вищевказаного, управління Державної казначейської служби України у м.Житомирі Житомирської області є неналежною стороною у даній справі. З огляду на вказане просить замінити управління Державної казначейської служби України у м.Житомирі Житомирської області на належну сторону у справі - Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області (Бульвар Новий, 5, м.Житомир, 10014).

26 травня 2020 року від відповідача на адресу суду, на виконання вимог частини 5 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, надійшов відзив на адміністративний позов (а.с.49-51). У вказаному відзиві зазначено, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки із загального правила про обов`язковість сплати збору при придбанні нерухомого майна законодавцем встановлено винятки для громадян, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Як встановлено з відомостей з реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу в Житомирській області Демецькою С.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №9925. Тобто, на думку відповідача, питання про звільнення від сплати збору повинно було з`ясовуватись при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу, а не під час звернення до органів Пенсійного фонду.

Крім того, представником відповідача у відзиві зазначено, що наразі факт того, що особою придбано житло вперше, може бути визнано виключно у судовому порядку згідно з частиною 2 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, зокрема, у відповідності до рішення суду про встановлення юридичного факту про те, що громадянин придбавав житло вперше.

Пенсійний фонд України не володіє інформацією стосовно права власності громадян на нерухоме майно і тому не може сформувати подання без надання зацікавленими особами доказів придбання ними нерухомості вперше. За відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше, Управління позбавлене законної можливості формувати подання про повернення коштів з бюджету.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року відмовлено у заміні третьої особи.

Згідно з частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до пункту 3 Розділу VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 10 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. (а.с.9-12).

Відповідно до пункту 2 договору купівлі-продажу, купівля зазначеної квартири вчинилась за ціною 380000,00 грн (триста вісімдесят тисяч гривень) 00 копійок.

Згідно з квитанцією №1089207 від 10 грудня 2019 року, з операції придбання нерухомого майна сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування в розмірі 1% від суми договору у сумі 3800,00 (три тисячі вісімсот гривень) 00 копійок (380000,00:100*1=3800,00) (а.с.15).

З претензією від 14 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду країни в Житомирській області в якому просив сформувати та подати до управління Державної казначейської служби України в Житомирській області подання щодо повернення йому сплачених коштів в сумі 3800,00 грн збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% від його вартості, оскільки він придбав нерухоме майно вперше (а.с.16-17).

У відповідь на звернення позивача Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області своїм листом від 10 березня 2020 року №0600-05-8/6060 повідомило, що до компетенції органів Пенсійного фонду не належить питання підтвердження факту придбання особою житла вперше. Зауважено, що будь-яке спірне питання може бути вирішено у судовому порядку, а тому при наданні до органів Пенсійного фонду відповідного рішення суду ГУ ПФУ в Житомирській області буде в змозі видати відповідне подання (а.с.21).

Позивач вважаючи, що відмова, викладена у листі відповідача від 10 березня 2020 року №0600-05-8/6060 не відповідає фактичним обставинам справи та порушує права та законні інтереси позивача в частині реалізації права на повернення збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, придбаного вперше, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частиною 2 статті 19 Основного Закону визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України проголошено, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Порядок справляння та використання збору на обов`язкове державне пенсійне страхування визначено Законом України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування" від 26 червня 1997 року №400/97-ВР (далі - Закон №400/97-ВР).

Згідно з пунктом 9 статті 1 Закону №400/97-ВР платниками збору на обов`язкове пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об`єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України.

Пунктом 8 частини 1 статті 2 Закону №400/97-ВР передбачено, що об`єктом оподаткування є, для платників збору, визначених пунктом 9 статті 1 цього Закону, - вартість нерухомого майна, зазначена в договорі купівлі-продажу такого майна.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону №400/97-ВР платники збору, визначені пунктами 6, 7, 9 і 10 статті 1 цього Закону, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування сплачують до Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Ці кошти в установленому порядку зараховуються до державного бюджету і використовуються згідно із законом про Державний бюджет України.

Питання сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій згідно із Законом №400/97-ВР врегульовано Порядком сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 1998 року №1740 (далі - Порядок №1740).

Згідно з абзацом першим пункту 15-1 Порядку №1740 збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Відповідно до пункту 15-3 Порядку №1740 нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії, визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 3 вересня 2013 року №787 (далі - Порядок №787).

Пунктом 5 Порядку №787 передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року, ратифікованого Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) конвенційне поняття "майно" являє собою "існуюче майно" або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності (справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини", заява №42527/98, рішення від 12 липня 2001 року пункт 83).

Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (справа "Спорронг та Льонрот проти Швеції").

У Рішенні ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер`їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20 травня 2010 року, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи оскаржуване рішення на відповідність частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту листа ГУ ПФУ у Житомирській області №0600-05-8/6060 від 10 березня 2020 року, підставою для відмови ОСОБА_1 у видачі подання для повернення збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна зазначено ненадання позивачем доказів придбання вказаного житла уперше.

Суд не погоджується із доводами відповідача у частині не надання позивачем належних доказів на підтвердження факту придбання житла уперше, покладення такого обов`язку надання доказів на позивача та зазначає наступне.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 5 статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники справи, зокрема, зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд наголошує, що за відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше, саме держава в особі Пенсійного фонду України, як уповноваженого суб`єкта владних повноважень, зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше не може ставитись в провину особі, оскільки не визначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.

Правова позиція суду узгоджується із правовими висновками, висловленими Верховним Судом у постанові від 3 липня 2018 року (справа №819/33/17) та постанові від 28 листопада 2018 року (справа №813/1126/17), які відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Позивачем на підтвердження факту придбання житлової нерухомості уперше було надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно №198622556, відповідно до змісту яких інші записи та відомості про набуття позивачем права власності на нерухоме майно за договором купівлі-продажу, окрім квартири за адресою: АДРЕСА_1 відсутні (а.с.13-14).

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача про придбання ним житла вперше, чи підтверджували б реєстрацію на праві приватної власності за ним будь-якого іншого нерухомого майна та свідчили б про відсутність у нього права на звільнення від сплати збору, відповідачем не надано.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд зазначає, що дії відповідача щодо відмови у видачі подання для повернення ОСОБА_1 збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, оформленої листом від 10 березня 2020 року №0600-05-8/6060, вчинені з порушенням частини 2 статті 19 Конституції України та не відповідають вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі №815/1048/16 зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем у порушення частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність дій відповідачем щодо відмови у видачі подання для повернення ОСОБА_1 збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, оформленої листом від 10 березня 2020 року №0600-05-8/6060, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Зважаючи на відсутність документально-підтверджених судових витрат у даній адміністративній справі питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул.О.Ольжича, 7, м.Житомир, 10003, ), третя особа, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Державної казначейської служби України у м.Житомирі Житомирської області (вул.Святослава Ріхтера, 12/5, м.Житомир, 10008, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у видачі подання про повернення збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області сформувати та подати до відповідного управління Державної казначейської служби подання про повернення ОСОБА_1 3800,00 грн сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби строк оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя Д.М. Гурін