Справа № 460/2998/19
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/2998/19 пров. № А/857/4552/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Дудар О.М. в порядку письмового провадження у м.Рівне) за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2 , позивач) звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №0-1705 від 04.03.2019 про визначення податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» за 2018 рік в сумі 20744,18 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05.03.2020 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою повністю задовольнити адміністративний позов.

Крім того, просить направити звернення до Верховного Суду стосовно внесення ним подання до Конституційного Суду України на предмет конституційності п.4 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» та п.3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення Дубровицької міської ради №462 від 11.07.2017 «Про встановлення місцевих податків і зборів на території м. Дубровиця» повинно відповідати правилам Податкового кодексу України (далі ПК України) щодо встановлення місцевих податків, зокрема, правилам встановлення ставки податку, порядку її зміни та порядку і правам оприлюднення рішення з цією ставкою, визначених Кодексом, а також Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Рішенням міської ради №462 від 11.07.2017 порушується принцип стабільності податкового законодавства, а також встановлене ст.57 Конституції України право своєчасно знати про свої обов`язки. Також суд першої інстанції з`ясував дату встановлення рішенням міської ради №462 від 11.07.2017 фіксованого відсотку від невідомого розміру мінімальної зарплати, однак не з`ясував обставину, зокрема, дату реального встановлення та оприлюднення рішенням міської ради №462 від 11.07.2017 відомого обов`язку по сплаті податку фіксованого розміру нарахувань на фізичну одиницю бази оподаткування в грошовому вираженні абсолютної (специфічної) ставки податку, відповідності до п.28.1 ст.28 ПК України. Також, виходячи з ч.1-2 ст.57 Конституції України, п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4 та п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України та висновку, викладеному в рішенні Конституційного Суду України №5-р/2018 від 22.05.2018, громадянин мав право своєчасно, а саме до 15.07.2017, знати за яких обов`язків (за якої фіксованої величини нарахувань на одиницю бази оподаткування) йому прийдеться діяти в наступному періоді та для надання йому часу на вжиття заходів по адаптації до нових умов.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріал справи видно, що ОСОБА_2 зареєстрована як ФОП 29.08.2003 та перебуває на обліку у контролюючому органі як платник податків з 03.09.2003, основний вид економічної діяльності за КВЕД - 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування.

ФОП ОСОБА_2 є власником нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, - кафе, загальною площею 619,1 м.кв., що підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначений об`єкт нежитлової нерухомості є будівлею торгівлі та визнаються учасниками справи.

04.03.2019 на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України та відповідно до п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України контролюючим органом було прийняте податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №0-1705, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості в сумі 20744,18 грн за податковий період 2018 рік.

Вказане рішення було отримане ФОП ОСОБА_2 25.04.2019, що підтверджується листом за штрихкодом №808.

Згідно листа ГУ ДФС у Рівненській області №4532/ФОП/17-00 від 07.05.2019, податкове зобов`язання, визначене оспорюваним рішенням в сумі 20744,18 грн, було розраховане відповідачем на підставі рішення Дубровицької міської ради №462 від 11.07.2017 «Про встановлення місцевих податків і зборів на території м. Дубровиця», об`єктом оподаткування є будівля торгівлі, загальною площею 619,1 м кв.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ГУ ДФС у Рівненській області, приймаючи оспорюване рішення, діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, а саме податкове повідомлення-рішення в повній мірі відповідає критеріям, визначеним ч.2 ст.2 КАС України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Спірним питанням між сторонами у даних правовідносинах є питання розміру ставки податку на нерухоме майно для об`єктів нежитлової нерухомості, який повинен застосовуватися у 2018 році.

Згідно п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно п.п.266.3.1, 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Як передбачено п.п.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України, (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин,) максимальний розмір ставки податку для об`єктів, зокрема, нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, 1,5 відсотками розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України встановлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Таким чином, законодавець встановив чіткий строк до якого органами місцевого самоврядування необхідно прийняти рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області №462 від 11.07.2017 «Про встановлення місцевих податків і зборів на території м. Дубровиця», встановлено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території м. Дубровиця.

Зокрема п.п.Ґ п.1.3 зазначеного рішення, ставка податку для об`єктів нерухомості таких, як будівлі торговельні (зокрема, кафе) встановлена за 1 м.кв. бази оподаткування у розмірі 0,9 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішення Дубровицької міської ради Рівненської області №462 від 11.07.2017 прийнято поза межами цього строку.

Разом з тим, п.3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2245-VIIІ від 07.12.2017 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» встановлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15.07.2017 та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Отже, у 2018 році зупинено дію п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, і, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Крім того, п.п.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України передбачено, що у разі, якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно вказав, що ПК України встановлено обов`язок громадянина сплатити податок за 2018 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Отже, позивач зобов`язана сплачувати податок на нерухоме майно, оскільки згідно п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

В частині доводів позивача стосовно не оприлюднення Дубровицькою міською радою проекту рішення щодо встановлення місцевих податків №462 від 11.07.2017 згідно вимог ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», колегія суддів погоджується з відповідними висновками суду першої інстанції.

Зокрема, згідно ч.3 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

Пунктом 1 частини 1 статті 5 цього Закону визначені способи оприлюднення проектів актів органів місцевого самоврядування, зокрема, в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на єдиному державному веб-порталі відкритих даних, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом.

Аналіз положень ч.11 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вказує на імперативний характер правила щодо обов`язкового оприлюднення органами місцевого самоврядування усіх проектів актів, але з відсиланням на норми Закону України «Про доступ до публічної інформації» в частині регулювання порядку такого оприлюднення.

Доказів оприлюднення проекту спірного рішення відповідачем не представлено.

Водночас, не применшуючи значення дотримання строків оприлюднення проектів рішень органів місцевого самоврядування, які визначені чинним законодавством, колегія суддів вважає, що порушення процесуальної норми повинно бути підставою для скасування такого рішення лише за умови, якщо останнє за своєю суттю є необґрунтованим та/або незаконним і підлягало би скасуванню чи зміні навіть за відсутності вказаної підстави.

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду від 08.08.2019 по справі № 810/1354/18, згідно якої саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його недійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. За принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

За таких умов сам факт не оприлюднення проекту вищевказаного рішення не може слугувати достатньою підставою для скасування правильного за своєю суттю рішення органу місцевого самоврядування щодо встановлення місцевих податків та зборів на відповідний період.

Стосовно решти доводів апелянта апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм було надано належну правову оцінку.

Стосовно клопотання скаржника про звернення до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності Закону України №1791-VIII та Закону України №2245-VIII, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною четвертою статті 7 КАС України передбачено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

У ході розгляду даної справи колегією суддів не встановлено таких суперечностей, відтак дане подане клопотання задоволенню не підлягає.

Підсумовуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та є тотожними до позовної заяви, факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами його перегляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 рок по справі №460/2998/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 24.06.2020.