Справа № 260/261/20
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 рокум. Ужгород№ 260/261/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті С.І.,

при секретарі судових засідань Олійник В.В.

за участі представників сторін

позивача: Секерня В.М., Шкорка І.М.

відповідача 1, 3: Строган М.М.

відповідача 2: Андрощук Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиція України, Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 17 червня 2020 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складена 23 червня 2020 року.

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиція України (далі відповідач 1, Мінюст), Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (далі відповідач 2, ГТУЮ в Закарпатській області), Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі відповідач 3, Південно-Західне МРУ МЮ (м.Ів-Франківськ), яким просить визнати протиправним та скасувати наказ від 20.12.2019 року № 3974/к Мінюсту та наказ від 03.01.2020 року № 20/к Мінюсту; поновити його на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області або на рівнозначну посаду заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ); стягнути солідарно з ГТУЮ в Закарпатській області, Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ), Мінюсту середній заробіток за час вимушеного прогулу на його користь; стягнути солідарно з ГТУЮ в Закарпатській області, Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ), Мінюсту моральну шкоду за незаконне звільнення за рахунок бюджетних асигнувань в розмірі 50000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно наказу від 20.12.2019 року № 3974/к позивача звільнено з посади заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Закарпатській області з 26.12.2019 року, відповідно до п.1-1 ч.1 ст. 87 Закону України "Про державну службу". Підставою для прийняття наказу про звільнення позивача зазначено постанову Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", попередження з відміткою про ознайомлення, при цьому, зазначає, що в тексті цього попередження не було наведено жодних відомостей про наявність чи відсутність рівнозначних (нижчих) вакантних посад. Так, з наказом про звільнення позивач ознайомився 02.01.2020 року під час подачі до відділу кадрів листка непрацездатності АКА № 044970, та, в зв`язку з перебуванням позивача на лікарняному в період з 24.12.2019 року по 31.12.2019 року Мін`юстом внесено зміни до основного наказу про звільнення від 20.12.2019 року № 3974/к наказом від 03.01.2020 року № 20/к, замінивши в тексті наказу цифри та слова "26 грудня 2019 року" цифрами та словами "03 січня 2020 року". Про внесення змін до наказу про звільнення № 3974/к в телефонному режимі позивача було повідомлено відділом кадрів 08.01.2020 року, цього ж дня, позивач повторно ознайомився із внесеними змінами згідно наказу від 03.01.2020 року № 20/к та попередив, що з 03.01.2020 року знову перебуває на лікарняному і після закриття лікарняного листка подасть оригінал роботодавцю.

Згідно заяви від 11.01.2020 року позивачем здано роботодавцю листок непрацездатності АКА № 045001, згідно якого, останній перебував на лікарняному з 03.01.2020 року по 10.01.2020 року, тобто на момент звільнення. Таким чином, роботодавцем порушено встановлений ч.3 ст. 40 КЗпП України порядок звільнення під час перебування позивача на лікарняному.

Також позивач зазначає, що відповідачем 1 порушено ряд його трудових прав, а саме: як вбачається зі змісту письмового попередження про наступне вивільнення з посади від 24.10.2019 року, йому не було запропоновано жодної вакантної посади, а також не повідомлено, що вакантні посади в структурі, які за своєю кваліфікацією позивач може обійняти взагалі відсутні. Відповідач 1 навіть не скористався можливістю виконати свій обов`язок по подальшому працевлаштуванню позивача, на підставі ч.5 ст. 22 Закон України "Про державну службу", яка передбачає, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватись без обов`язкового проведення конкурсу.

Позивач зазначає, що у спірних правовідносинах, що виникли, фактично мала місце не ліквідація юридичної особи публічного права по причині відмови держави від виконання завдань та функцій ліквідованого структурного підрозділу, а зміна структури державного органу шляхом перетворення ГТУЮ в Закарпатській в Південно-Західне МУ МЮ (м. Івано-Франківськ). При вивільненні працівника та подальшому його звільненні в такому випадку в першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Враховуючи наведене, позивач вважає, що при вирішенні питання про наявність переважного права на залишення на роботі відповідачами не було дотримано відповідного балансу, а звільнення позивача з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Ще одним порушенням своїх трудових прав позивач вважає проведення звільнення без попередньої згоди виборного профспілкового органу, що є порушенням вимог Кодексу законів про працю України та Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності".

Окремо звернуто увагу на те, що видання наказу про звільнення позивача із займаної посади спричинило не тільки матеріальний дискомфорт, але й значні моральні страждання, пов`язані із втратою постійного місця роботи, що було єдиним джерелом його доходу. Враховуючи психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення відповідачами прав позивача, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, свідчать про заподіяння моральної шкоди, яку позивач оцінює в розмірі 50000 тис.

Ухвалою судді від 03.02.2020 року відкрито провадження у адміністративній справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою судді від 10.03.2020 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказів Мінюсту від 20.12.2019 № 3974/к, від 03.01.2020 № 20/к та від 27.01.2020 № 395/к повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою судді від 05.05.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у адміністративній справі за його позовом в даній адміністративній справі до до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 260/781/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) щодо визнання дій протиправними, стягнення недоплаченої надбавки та стягнення донарахованої та не виплаченої заробітної плати за листопад місяць 2019 року в розмірі 11769,42 грн.

Ухвалою судді від 16.06.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у адміністративній справі за його позовом в даній адміністративній справі до набрання законної сили судовим рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 640/24538/19 за позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 870 від 09.10.2019 року про "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції".

Ухвалою судді від 16.06.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відмову від частини позовних вимог в даній адміністративній справі.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідачів 1 та 3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила з підстав, наведених у письмових відзивах на позовну заяву, згідно яких не погоджується з твердженням позивача стосовно звільнення під час перебування на лікарняному, оскільки дата звільнення відтерміновувалась відповідними наказами на період його тимчасової непрацездатності. Крім того, позивачем не враховано цілий ряд суттєвих змін норм законодавства України, яким спрощено порядок припинення державної служби державних службовців, в тому числі, у зв`язку з набранням чинності Закону України від 19.09.2019 року № 117-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади". Так, в разі встановлення, що дата звільнення державного службовця припадає на період його тимчасової непрацездатності або відпустки, то зміні може підлягати лише дата звільнення у наказі, а не скасовано весь наказ, та враховуючи, що наразі діє норма, яка передбачає можливість видання наказу про звільнення державного службовця, у випадках, передбачених ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Також вказує на те, що твердження позивача про те, що фактично ліквідації ГТУЮ в Закарпатській області не відбулося, оскільки було утворено Південно-Західне МУ МЮ (м. Івано-Франківськ), яке відповідно є правонаступником даного територіального управління юстиції є перекручуванням фактів та не відповідає дійсним обставинам справи, з огляду на те, що постановою Кабміну України за № 870 від 09.10.2019 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі та утворено міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції.

При цьому звертає увагу на помилковість доводів позивача про те, що в даному випадку необхідно застосовувати норми трудового законодавства, оскільки питання припинення публічної служби внаслідок ліквідації ГТУЮ в Закарпатській області врегульовані спеціальним законом, а саме Законом України "Про державну службу". При цьому, з посиланням на п.2 ч. 1 ст.41 Закону України "Про державну службу", зазначає про те, що чинним законодавством не передбачено у разі ліквідації або реорганізації державного органу обов`язкового порядку переведення працівника в державний орган, якому передаються повноваження та функції такого органу.

Крім того зазначає, що посилання позивача на необхідність погодження його звільнення з профспілкою суперечить статті 43-1 КЗпП.

Щодо відшкодування моральної шкоди підкреслює, що позивач не надає суду прямих доказів про те, що він відчував фізичні або душевні страждання. Відсутні будь-які докази, що підтверджують факт заподіяння моральної шкоди внаслідок дій або бездіяльності будь кого з відповідачів, в позовній заяві не вказано яким чином відповідачі, їх службові чи посадові особи, втручалися в особисте (приватне) життя позивача і в чому полягає таке втручання. На підставі викладеного, просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю

Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив з підстав наведених у письмовому відзиві на позовну заяву, мотиви якого аналогічні вищеописаним, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом Мінюсту від 21.04.2017 року № 1522/к "Про призначення", ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Управління начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" (далі - Постанова 870) вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком1 (п.1 Постанови); утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п.2 Постанови).

До Переліку територіальних органів Мінюсту, що ліквідуються, який є додатком № 1 до цієї Постанови, зокрема, включено ГТУЮ у Закарпатській області.

До Переліку міжрегіональних територіальних органів Мінюсту, що утворюються, який є додатком № 2 до цієї Постанови, включено Південно-Західне МУ МЮ (м. Івано-Франківськ).

Пунктом 3 Постанови 870 встановлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Південно - Західне МУ МЮ (м. Івано-Франківськ) є правонаступником ГТУЮ у Закарпатській області ( а також, Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області).

Вказаним пунктом також визначено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.

На виконання Постанови 870 наказом Мінюсту від 16.10.2019 року № 3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 1), зокрема Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 2), зокрема Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Вказаним наказом також затверджено список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції (п.4 вказаного Наказу).

Головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції наказано, зокрема: забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01.11.2019 року; надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції (п.п.7 та 8 п. 5 вказаного Наказу).

24.10.2019 року ОСОБА_1 , відповідно до постанови КМ України від 09.10.2019 № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", був попереджений про припинення державної служби на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Закарпатській області та звільнення із займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження.

20.12.2019 року Мінюстом видано наказ за № 3974/к "Про звільнення", яким ОСОБА_1 звільнений з посади заступника начальника Управління начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області з 26.12.2019 року, відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Закарпатській області, з припиненням державної служби. Підставою видання цього наказу зазначено: постанову КМ України від 09.10.2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", попередження з відміткою про ознайомлення.

02.01.2020 року позивачем подано заяву на ім`я голови ліквідаційної комісії ГТУЮ у Закарпатській області, якою повідомлено про те, що у період з 24.12.2019 року по 31.12.2019 року він перебував на лікарняному. Після закінчення лікарняного приступає до виконання своїх службових обов`язків та просить провести оплату згідно листка непрацездатності.

03.01.2020 року Мінюстом видано наказ № 20/к "Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к", згідно якого внесено зміни до наказу Мінюсту від 20.12.2019 року № 3974/к, замінивши в тексті наказу цифри та слова "26 грудня 2019 року" цифрами та словами "03 січня 2020 року". Підставою видання цього наказу зазначено: ч. 5 ст.87 Закону України "Про державну службу", копія листка непрацездатності ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого комунальним некомерційним підприємством "Ужгородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги" 24.12.2019 року.

11.01.2020 року позивачем подано заяву на ім`я голови ліквідаційної комісії ГТУЮ у Закарпатській області, якою повідомлено про те, що у період з 03.01.2020 року по 10.01.2020 року перебував на лікарняному та просить провести оплату згідно листка непрацездатності.

Наказом Мінюсту від 27.01.2020 року № 395/к "Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к", внесено зміни до наказу Мінюсту від 20.12.2019 року № 3974/к "Про звільнення" (із змінами, внесеними відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 03 січня 2020 року № 20/к "Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к"), замінивши в тексті наказу цифри та слова "26 грудня 2019 року" цифрами та словами "11 січня 2020 року". Підставою видання цього наказу зазначено: ч.5 ст.87 Закону України "Про державну службу", копія листка непрацездатності ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданого комунальним некомерційним підприємством "Ужгородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги" 03.01.2020 року.

Позивач, вважаючи оскаржені накази відповідача 1 незаконним, звернувся до суду з із вказаним адміністративним позовом з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий судовий розгляд, який забезпечується, у тому числі, шляхом з`ясування судами усіх обставин справи та обґрунтованості судових рішень.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" (Ruiz Torijaet Hiro Balani c. Espagne) від 09.12.1994). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" (Artico c. Italie) від 13.05.1980). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п. 42 рішення у справі "Бендерський проти України" (Заява № 22750/02) від 15.11.2007 року).

Згідно з ч. 2 ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина 6 ст. 93 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відносини щодо проходження публічної служби, врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому у спірних правовідносинах пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством, що визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях є Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 року за № 889-VIII.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 5 Закону України "Про державну службу", відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п. 1 та п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

- ліквідація державного органу.

Згідно з ч. ч. 4 та 5 ст. 87 вказаного Закону, у разі звільнення з державної служби на підставі п.1 ч. 1 цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Частиною 5 ст. 22 Закону України "Про державну службу" передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року за №8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 року по справі № 804/3722/17.

Таким чином, оскільки порядок звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією державного органу не врегульований, тому до спірних правовідносин також підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Так, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Так, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п. 2 і 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлено, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Таким чином, як слідує з матеріалів справи, укладений позивачем з відповідачем 1 трудовий договір (в даному випадку наказ Мінюсту від 21.04.2017 року № 1522/к "Про призначення") строковим не був, так як конкретний термін чи настання певної події (з якою пов`язано припинення публічної служби) у ньому не зазначені.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, яка регулює питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 вказаного Кодексу визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 49-2КЗпП України, яка визначає порядок вивільнення працівників, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим, відповідно до ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Стаття 42 КЗпП України визначає, що роботодавцем має бути враховано переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Відповідно до статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Отже, для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен здійснити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом підготовки довідки в довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Зазначена правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 08.05.2019 року у справі № 806/1175/17.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Пунктом 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, що затверджений постановою КМ України від 20.10.2011 року за №1074, передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Відповідно до п. 6 вказаного Порядку, права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Частиною 2 ст. 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з ч. 1 ст. 89, ч. 4 ст. 91 вказаного Кодексу, юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення.

Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 року (справа № 21-8а14), від 27.05.2014 року (справа № 21-108а14), від 28.10.2014 року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується - не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася в постановах Верховного Суду, зокрема, від 12.12.2018 року в справі № 826/25887/15, від 17.07.2019 року в справі № 820/2932/16.

Так, Верховний Суд в постанові від 17.07.2019 року в справі № 820/2932/16 зазначив, що якщо ліквідовано орган з одночасним створенням іншого органу, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов`язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.

Верховний Суд в постанові від 04.07.2019 року в справі № 2а-108/12/2670 зазначив, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Частиною 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В розпорядчому акті органу державної влади, в постанові КМ України від 09.10.2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області.

Разом з тим, функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган -Південно-Західне МУ МЮ (м. Івано-Франківськ), який визначено його правонаступником.

З 29.10.2019 року ( дня утворення Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ) до нього перейшли повноваження та функції, в тому числі, ГТУЮ в Закарпатській області, який втратив такі повноваження та функції згідно з п. 3 постанови КМ України від 09.10.2019 року за № 870.

Вказані обставини, згідно з ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України та наведених правових позицій Верховного Суду, свідчать про реорганізацію юридичної особи, тобто, в ГТУЮ у Закарпатській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація.

В зв`язку з наведеним, роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури звільнення у зв`язку з реорганізацією, зокрема:

- довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників;

- персонально попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до звільнення;

- запропонувати працівникові іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю рівнозначну або нижчу посаду;

- за відсутності згоди на переведення на іншу посаду - отримати попередню згоду виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, на звільнення працівника.

Верховний Суд в постанові від 09.10.2019 року у справі № 208/3390/16-а звернув увагу на те, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення. Отже, роботодавець позивача зобов`язаний був запропонувати позивачу іншу роботу, чого зроблено не було. Крім того, ним не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення позивача. При цьому, наявність вакантних посад у правонаступника роботодавця позивача підтверджено відповідними доказами (штатним розписом).

Вказані обставини свідчать про те, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 даної статті, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Разом з тим, згідно положень ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів, ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз`ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення". Так, вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Одночасно, особливість адміністративного судочинства полягає у більш активній ролі суду. Саме на суд покладено обов`язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для всебічного і повного з`ясування обставин у справі, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

З огляду на те, що позовні вимоги викладені таким чином, що не дають змогу захистити правові інтереси позивача в повній мірі суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог.

Частиною 1 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В силу положень ч. 2 ст. 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене суд вважає, що відповідачами не спростовано доводи позивача та не надано суду належних письмових доказів на підтвердження правомірності звільнення ОСОБА_1 та, як наслідок, з огляду на те що позовні вимоги викладені таким чином, що не дають змогу захистити правові інтереси позивача в повній мірі, суд дійшов висновку, що для повного забезпечення захисту прав позивача необхідно вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними і скасувати накази Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к "Про звільнення"; від 03 січня 2020 року № 20/к "Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к" та від 27 січня 2020 року № 395/к "Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к" (яким фактично остаточно звільнено позивача із займаної посади).

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Верховний Суд в постанові від 12.12.2018 року у справі №815/436/17 з подібними правовідносинами виклав правову позицію, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1ст.40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст. 40 КЗпП України можуть застосовуватися і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

В даній справі Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції правомірно було поновлено позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено. Підстави для поновлення позивача на посаді у новоутвореній установі відсутні, оскільки його не було переведено в установленому законом порядку.

З огляду на наведене, оскільки права позивача порушені при звільнені його з займаної посади - такі підлягають відновленню шляхом скасування оскаржених наказів про звільнення та поновлення позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 згідно оскаржених наказів Мінюсту України від 20 грудня 2019 року № 3974/к "Про звільнення"; від 03 січня 2020 року № 20/к "Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к" та від 27 січня 2020 року № 395/к "Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к" звільнено з посади заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області з 11.01.2020 року, то згідно вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України, ОСОБА_1 слід поновити на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 11.01.2020 року.

Правові наслідки незаконного звільнення працівника з роботи передбачені ст. 235 КЗпП України, яка передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік (частина 2 цієї статті).

Вимушений прогул у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 рахується судом з 11.01.2020 року по 17.06.2020 року (день ухвалення судом рішення).

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок 100).

Відповідно до абз. 1-3 п. 2 розд. ІІ вказаного Порядку 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу п.4 Порядку.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області № 38, заробітна плата ОСОБА_1 за листопад 2019 року становила 13521,02 грн. та за грудень 2019 року 16710,35 грн.

У зв`язку з цим, середньоденна заробітна плата позивача становить 916,09 грн.

Період з дня звільнення позивача до дня винесення рішення судом охоплює 108 робочих днів, з них: січень 2020 року - 15 днів, лютий 2020 року - 20 днів, березень 2020 року -21 день, квітень 2020 року - 21 день, травень 2020 року - 19 днів, червень 2020 року 12 днів.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить 98937,72 грн: 916,09 грн. (середньоденний заробіток) помножити на 108 днів (час вимушеного прогулу з 11.01.2020 року по 17.06.2020 року).

Такий заробіток підлягає стягненню з роботодавця позивача, тобто з ГТУЮ в Закарпатській області, в зв`язку з чим не може бути стягнутий з Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ), куди позивач не був переведений.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що з відповідача 2 на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 98937,72 грн.

При цьому, відповідно до пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць слід звернути до негайного виконання.

Одночасно суд наголошує, що згідно із п.171.1 ст.171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є, відповідно, обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача визначена без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець у порядку, визначеному законом.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 50000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В постанові №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", Пленум Верховного Суду України в пункті 4 вказав, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В пункті 9 цієї Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14 та від 20.02.2018 у справі № 818/1394/17.

ОСОБА_1 обґрунтовує підстави для стягнення моральної шкоди з відповідачів тим, що видання наказу про звільнення із займаної посади завдало позивачу та його сім`ї значних моральних та душевних страждань, позбавлення доходу, який позивач міг би отримати за період за який змушений відстоювати свої права в суді, витрачати час на підготовку матеріалів до суду замість того щоб приділяти час своїй сім`ї, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушенням відповідачами його прав, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я.

При цьому суд вказує на те, що в даному випадку відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними позивачем обґрунтуваннями моральних та душевних страждань і діями відповідача 1 щодо незаконного звільнення. Наведені позивачем посилання на страждання, що супроводжуються негативними переживаннями внаслідок незаконного звільнення позивача з посади, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Вказане позбавляє суд можливості встановити факт завдання позивачу моральної шкоди протиправними діями відповідача та провести розрахунок її розміру згідно з критеріями, встановленими ст.23 ЦК України, а відтак підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.

Окрім цього суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача (незаконного звільнення) не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №804/6922/16.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Статтею 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Наведені процесуальні приписи не є імперативними, передбачають диспозитивну поведінку суду щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Отже, суд вважає, що зобов`язати надати такий звіт - це право суду, а не обов`язок, а тому суд в даному спорі не вбачає підстав для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення. Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до ст. 383 КАС України, особа - позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Частиною 1 ст. 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 зазначеної статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, на підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката представник позивача долучив Договір про надання правової допомоги б/н від 14.01.2020 року; акт приймання виконаних робіт до Договору про надання правової допомоги від 26.02.2020 року; оригінал квитанції № 999680 від 21.02.2020 року на суму 7200,00 грн. про оплату послуг адвоката.

Дослідивши зазначені документи в контексті норм ч. ч. 4, 5 ст. 134 КАС України, суд приходить до висновку щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (оскільки вимог по суті позову до відповідача - Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ) позивачем не заявлялись) на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7200,00 грн.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 139, 243, 246, 371, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Міністерства юстиція України (м. Київ, вул. Городецького, 13, ), Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4 ), Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 11 ), про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к "Про звільнення".

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 03 січня 2020 року № 20/к "Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к".

4. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 27 січня 2020 року № 395/к "Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к".

5. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 11 січня 2020 року.

6. Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 січня 2020 року по 17 червня 2020 року, в розмірі 98937,72 грн. (дев`яносто вісім тисяч дев`ятсот тридцять сім гривень сімдесят дві копійки) із вирахуванням податків та обов`язкових платежів.

7. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 7200,00 грн. (сім тисяч двісті гривень) солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.

8. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 19237,89 грн. (дев`ятнадцять тисяч двісті тридцять сім гривень вісімдесят дев`ять копійок) підлягає до негайного виконання.

9. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

10. Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення, а в разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяС.І. Рейті