Справа № 415/2892/20
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2020-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року справа №415/2892/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 травня 2020 р. у справі № 415/2892/20 (головуючий І інстанції Калмикова Ю.О.) за позовом ОСОБА_1 до Управління Патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції, інспектора 1 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції в Луганській області Романошвілі Зураба Давідовича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом до Управління Патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції, інспектора 1 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції в Луганській області Романошвілі Зураба Давідовича, в якому з урахуванням уточнення просив: визнати протиправною та скасувати постанову інспектора 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області лейтенанта поліції Романошвілі Зураба Давідовича про накладення на позивача адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕАК№ 2382217 від 13.04.2020 року та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Луганській області на користь позивача судові витрати на падання правничої допомоги в сумі 2000 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 19 травня 2020 року задоволено частково позовні вимоги, а саме суд: скасував постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 2382217 від 13.04.2020 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрив; відмовив у задоволенні позовних вимог до Управління патрульної поліції в Луганські області; відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення правової допомоги.

Позивач, частково не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду в частині відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення правової допомоги, яке на його думку прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції було подано: договір про надання правничої допомоги; додаткову угоду; ордер; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; квитанцію; акт здачі-прийняття наданих послуг від 24.04.2020. Також, просив стягнути судові витрати з надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у сумі 1000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Позивач в позові зокрема просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Луганській області на його користь позивача судові витрати з надання правничої допомоги в сумі 2000 грн.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було обґрунтовано суми правничої допомоги та її об`єм.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частина 1 статті 139 КАС України встановлює, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

Стаття 134 КАС України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положення частин 1 та 2 статті 134 КАС України, кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Згідно положень статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На підтвердження складу та розміру витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Так, суд вирішуючи питання про розподіл судових витрат, має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Аналогічний правовий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/350/18 (Провадження № 11-1465заі18).

В підтвердження понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу матеріли справи містять: договір № 15-04/2020 від 15.04.2020 про надання правничої допомоги; додаткову угоду № 1 до договору про надання правничої допомоги № 15-04/2020 від 15.04.2020; ордер серія ОД № 336956; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; квитанцію №5445736 від 24.04.2020 про оплату послуг за договором № 15-04/2020 від 15.04.2020 про надання правничої допомоги .

З п. 1.1. угоди вбачається, що сторони узгодили що клієнт оплачує надані адвокатом послуги в гривнях відповідно до ставки погодинної оплати роботи адвоката.

Ставки погодинної оплати праці адвоката визначені п. 1.2 угоди, зокрема, вартість однієї години роботи адвоката у справах про оскарження постанови про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, становить 500 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву не висловлює незгоду з сумою ставки погодинної оплати роботи адвоката, не зазначає про неспівмірність та можливе зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, а лише посилається на не подання позивачем доказу конкретного обсягу наданих послуг і виконаних робіт.

Разом з цим, матеріали справи містять клопотання позивача про доручення доказів до матеріалів справи від 05.05.2020, в якому позивач просив, зокрема, на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу долучити акт здачі прийняття наданих послуг від 24.04.2020, який також зазначено в додатках до акту. Проте, матеріали справи не містять вказаного акту.

Разом з цим, матеріали справи не містять акт суду першої інстанції про відсутність вказаного документу при відкритті поштового відправлення, який суд зобов`язаний скласти та копію направити відправнику, що є порушення Інструкції з діловодства та позбавило позивача права на подання доказів понесених витрат на правничу допомогу.

З наданого позивачем до суду апеляційної інстанції акту здачі-прийняття наданих послуг від 24.04.2020, який суд, з у рахуванням вищевикладеного, приймає як належний доказ який не був поданий до суду першої інстанції з незалежних від позивача підстав, вбачається, що адвокатом за договором № 15-04/2020 від 15.04.2020 надано юридичні послуги на суму 2000 грн, а саме: 1) відео зустріч та усна консультація клієнта, ознайомлення з матеріалами справи кількістю 30 хв. на суму 250 грн.; 2) написання адміністративного позову, підготовка матеріалів для направлення до суду, направлення позову до суду кількістю 3 год 30 хв на суму 1750 грн.

Проаналізувавши зроблений позивачем розрахунок, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд дійшов висновку, що витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідачів.

Суд першої інстанції не надав оцінки значенню справи для позивача, не навів жодного аргументу щодо не співмірності таких витрат. Крім того, якщо судом встановлено саме факт не співмірності розміру витрат, суд зменшує їх розмір, а не відмовляє в їх стягненні взагалі, оскільки зазначене порушує процесуальне право сторони.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами співмірність його витрат на правничу допомогу із складністю предмету позову його значення для позивача та обсягу наданих робіт.

Також, у підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу при зверненні з апеляційною скаргою позивачем надано, зокрема: ордер серія ОД № 336968, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, квитанція № 0.0..1 від 01.06.2020 про оплату послуг за договором № 15-04/2020 від 15.04.2020 про надання правничої допомоги, акт здачі-прийняття наданих послуг від 28.05.2020 за яким адвокатом надано юридичні послуги на суму 1000 грн, а саме, за написання апеляційної скарги кількістю 2 год на суму 1000 грн.

Відповідачами не було надано суду апеляційної інстанції клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також не вчинено дій по доведенню не співмірності витрат, заявлених позивачем до відшкодування.

З врахуванням вимоги процесуального кодексу підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 3000 грн, з яких 2000 грн судових витрат на правничу допомогу при зверненні з позовною заявою до суду першої інстанції та 1000 грн. судових витрат на правничу допомогу при зверненні з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, суд вважає, що судом першої інстанції не вірно було надано оцінку в цій частині обставинам справи та ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 травня 2020 р. у справі № 415/2892/20 - задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 травня 2020 р. у справі № 415/2892/20 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення правової допомоги, та ухвалити нове судове рішення в цій частині.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції (; вул..Штейгерська, 8, м. Лисичанськ, 93100) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати на правничу допомогу у сумі 3000 (три тисячі) гривень 00 коп.

В іншій частині рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 19 травня 2020 р. у справі № 415/2892/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду.

Повне судове рішення проголошено та підписано 23 червня 2020 року

Суддя - доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць