Справа № 460/4157/19
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/4157/19 пров. № А/857/4706/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року у справі № 460/4157/19 за адміністративним позовом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України до ОСОБА_1 про стягнення витрат (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Комшелюк Т.О. у м. Рівне Рівненської області 10.03.2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, дата складення повного судового рішення не зазначена), -

ВСТАНОВИВ:

Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (надалі також позивач) звернулася з позовом до ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , відповідач), в якому просила суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з утриманням в Інституті спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» (надалі також Інститут Спецзв`язку НТУУ «КПІ») у період з 5 серпня 2011 року по 25 червня 2015 року в сумі 73277,48грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи та неправильність застосування норми матеріального права, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права та окремі обставини справи, вказує, що укладені ним з Держспецзв`язком контракти про проходження служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації особами рядового та начальницького складу від 4 серпня 2011 року, від 18 квітня 2014 року та від 24 квітня 2015 року дійсно містили положення, згідно з якими відповідач зобов`язувався проходити службу в Держспецзв`язку протягом 5 років та у разі звільнення зі служби під час навчання або протягом 5 років після закінчення навчання в Інституті Спецзв`язку НТУУ «КПІ» відшкодувати Держспецзв`язку витрати, пов`язані з його утримання в Інституті Спецзв`язку НТУУ «КПІ». Однак, у листопаді 2015 року Контракт від 24 квітня 2015 року в односторонньому порядку був розірваний Держспецзв`язком, з чим погодився суд першої інстанції. 10 листопада 2015 року між Держспецзв`язком та відповідачем був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України на посадах осіб офіцерського складу, який не містив жодних положень з приводу взяття відповідачем зобов`язань щодо відшкодування витрат з його утримання в Інституті Спецзв`язку НТУУ «КПІ» у випадку звільнення зі служби протягом 5 років після закінчення навчального закладу.

Порушення норм матеріального права судом першої інстанції, на думку відповідача, полягає також в посиланні на нормативно-правовий акт, який втратив силу, а саме на Постанову Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2009 року № 1258 «Про затвердження Порядку та умов відшкодування курсантами та особами начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах» (надалі також Постанова № 1258).

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що висновки суду першої інстанції є вірними, ґрунтуються на матеріалах справи та нормах чинного законодавства, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 4 серпня 2011 року між Держспецзв`язком в особі начальника Інституту Спецзв`язку НТУУ «КПІ» та громадянином ОСОБА_1 укладений контракт про проходження служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації особами рядового і начальницького складу, згідно з пунктом 1 якого громадянин ОСОБА_1 добровільно взяв на себе зобов`язання проходити службу навчання за контрактом курсантів (слухачів) спеціалізованих навчальних закладів в Держспецзв`язку, протягом строку дії контракту в порядку, встановленому законами України та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють проходження служби в Держспецзв`язку. Також, підпунктами 1, 2 пункту 3 Контракту було визначено, що громадянин ОСОБА_1 зобов`язується проходити службу в Держспецзв`язку протягом 5 років після закінчення навчання в Інституті Спецзв`язку НТУУ «КПІ»; у разі звільнення зі служби під час навчання або протягом 5 років після закінчення навчання в Інституті Спецзв`язку НТУУ «КПІ» громадянин ОСОБА_1 зобов`язується добровільно відшкодувати Держспецзв`язку витрати, пов`язані з його утриманням в Інституті Спецзв`язку НТУУ «КПІ» згідно з вимогами частини третьої статті 12 Закону України «Про державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України». Відповідно до пункту 5 Контракту, він укладений на строк навчання з 5 серпня 2011 року по 31 липня 2014 року.

Того ж дня, на підставі наказу начальника Інституту Спецзв`язку НТУУ «КПІ» за № 113-ос «Про особовий склад», відповідача прийнято на навчання за контрактом курсантів (слухачів) спеціалізованих навчальних закладів до Держспецзв`язку, призначено на посаду «курсант» та присвоєно спеціальне звання «рядовий Держспецзв`язку».

18 квітня 2014 року між Держспецзв`язком в особі начальника Інституту Спецзв`язку НТУУ «КПІ» та громадянином ОСОБА_1 був укладений контракт, тотожний укладеному 4 серпня 2011 року, на строк навчання з 21 червня 2014 року по 30 червня 2015 року.

24 квітня 2015 року між Держспецзв`язком в собі Першого заступника голови Держспецзв`язку та громадянином ОСОБА_1 укладений контракт про проходження служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації особами рядового і начальницького складу, згідно з пунктом 1 якого громадянин ОСОБА_1 добровільно взяв на себе зобов`язання проходити службу за контрактом осіб рядового та начальницького складу в Держспецзв`язку, протягом строку дії контракту в порядку, встановленому законами України та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють проходження служби в Держспецзв`язку. Пунктами 3.1, 3.2 Контракту було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 зобов`язується проходити службу в Держспецзв`язку на посадах осіб начальницького (офіцерського) складу протягом 5 років після закінчення навчання в Інституті Спецзв`язку НТУУ «КПІ»; у випадку звільнення зі служби в Держспецзв`язку через небажання продовжувати службу або недисциплінованість, також з підстав, визначених частиною дев`ятою статті 11 Закону України Закону України «Про державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» та частиною десятою статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» або у разі звільнення з військової служби із зазначених підстав протягом п`яти років, громадянин ОСОБА_1 зобов`язується у добровільному порядку відшкодувати витрати, пов`язанні з його утриманням в ІСЗЗІ НТУУ «КПІ», у строк, що не перевищує один рік з дня його виключення зі списків особового складу Держспецзв`язку. Крім того, пунктом 5 Контракту було визначено, що він укладається на строк п`ять років з 26 червня 2015 року по 26 червня 2020 року.

З 26 червня 2015 року, на підставі наказу голови Держспецзв`язку від 25 червня 2015 року № 210-ос «Про особовий склад», з рядовим Держспецзв`язку Пелешком ОСОБА_2 продовжено службу за контрактом про проходження служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації особами рядового та начальницького складу на п`ять років, присвоєно спеціальне звання лейтенанта Держспецзв`язку та зараховано в розпорядження начальника Інституту Спецзв`язку НТУУ «КПІ».

Відповідно до наказу голови Держспецзв`язку від 27 липня 2015 року № 245-ОС «Про особовий склад» лейтенанта ОСОБА_1 , який перебуває в розпорядженні начальника Інституту Спецзв`язку НТУУ «КПІ», призначено в Управління Держспецзв`язку в Рівненській області інженером за рахунок посади інженера ІІ категорії 1 відділу.

10 листопада 2015 року між Державою, від імені якої виступає Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Рівненській області в особі начальника Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Рівненській області, та громадянином України ОСОБА_1 укладений контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України на посадах осіб офіцерського складу, за змістом пункту 1 якого громадянин України ОСОБА_1 добровільно взяв на себе зобов`язання протягом строку дії вказаного Контракту проходити військову службу на посадах офіцерського складу відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим Контрактом. Відповідно до пункту 5 Контракту, він укладений на строк три роки з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року.

Згідно пунктом 1.1 наказу начальника Управління Держспецзв`язку в Рівненській області від 7 грудня 2015 року № 67-ОС «Про особовий склад», лейтенанта ОСОБА_1 , який уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України на посадах осіб офіцерського складу строком на три роки, прийнято на військову службу та призначено інженером за рахунок посади інженера ІІ категорії 1 відділу. Крім того, пунктом 1.2 наказу встановлено припинити 31 грудня 2015 року дію контрактів про проходження служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України особами рядового і начальницького складу осіб, зазначених у пункті 1.1 цього наказу.

31 жовтня 2018 року між Державою, від імені якої виступає Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Рівненській області в особі начальника Управління Держспецзв`язку в Рівненській області, та громадянином України ОСОБА_1 укладений контракт, тотожний укладеному 10 листопада 2015 року, на строк два роки з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2020 року.

Відповідно до пункту 1.1 наказу начальника Управління Держспецзв`язку в Рівненській області від 30 листопада 2018 року № 77-ОС «Про особовий склад», старшому лейтенанту ОСОБА_1 , інженеру ІІ категорії 4 сектору, продовжено військову службу за новим контрактом осіб офіцерського складу строком на два роки з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2020 року.

7 жовтня 2019 року на підставі наказу начальника Управління Держспецзв`язку в Рівненській області № 55-ОС «Про особовий склад» капітана ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «ж» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Збройних Сил України, а також припинено контракт та виключено зі списків особового складу з урахуванням часу на здачу справ і посади 12 жовтня 2019 року.

Згідно з довідкою-розрахунком від 16 липня 2015 року № 176, загальна сума визначених до відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 за період з 5 серпня 2011 року по 25 червня 2015 року становить 73277,48грн.

З огляду на те, що вказані вище витрати відповідачем в добровільному порядку не відшкодовані, позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України), колегія суддів встановила наступне.

Правові основи організації та діяльності Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визначає Закон України від 23 лютого 2006 року № 3475-IV «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» (далі Закон № 3475-IV).

Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України є державним органом, який призначений для забезпечення функціонування і розвитку державної системи урядового зв`язку, Національної системи конфіденційного зв`язку, формування та реалізації державної політики у сферах криптографічного та технічного захисту інформації, кіберзахисту, телекомунікацій, користування радіочастотним ресурсом України, поштового зв`язку спеціального призначення, урядового фельд`єгерського зв`язку, а також інших завдань відповідно до закону (частина перша статті 2 Закон № 3475-IV).

Частина дев`ята статті 11 Закону Закон № 3475-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами) встановлює, що курсанти, які звільняються зі служби через службову невідповідність або у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, а також військовослужбовці, які звільняються зі служби із зазначених підстав протягом п`яти років після закінчення вищого навчального закладу, в тому числі вищого військового навчального закладу чи військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, в якому вони навчалися за державним замовленням і після закінчення якого були прийняті на військову службу, відшкодовують центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах організації спеціального зв`язку, захисту інформації, телекомунікацій та користування радіочастотним ресурсом України, іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх підготовкою та утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку та умов, установлених Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2016 року № 456, затверджено Порядок та умови відшкодування курсантами та військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації витрат, пов`язаних з їх підготовкою та утриманням у вищому навчальному закладі (надалі також - Постанова № 456), якими визначено механізм відшкодування курсантами та військовослужбовцями Держспецзв`язку витрат, пов`язаних з їх підготовкою та утриманням у вищому навчальному закладі, у тому числі вищому військовому навчальному закладі (вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання) чи військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу (далі - навчальний заклад).

Відповідно до пункту 6 Постанови № 456 витрати, пов`язані з підготовкою та утриманням у навчальному закладі, відшкодовуються в повному розмірі особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення навчального закладу з підстав, визначених частиною дев`ятою статті 11 Закону № 3475-IV.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно із довідкою-розрахунком від 16 липня 2015 року № 176, загальна сума визначених до відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 за період з 5 серпня 2011 року по 25 червня 2015 року становить 73277,48грн.: витрати у формі грошового забезпечення 15372,19 грн., у формі продовольчого забезпечення 49779,54 грн., у формі речового забезпечення 6424,86 грн., витрати за медичне забезпечення 1700,89 грн.

У розписці до довідки-розрахунку від 10.10.2019 ОСОБА_1 вказав, що зобов`язується добровільно відшкодувати витрати, пов`язані з підготовкою та утриманням в Інституті Спецзв`язку НТУУ «КПІ» протягом року з дати виключення зі списків особового складу Держспецзв`язку.

Таким чином, відповідач самостійно визнав свій обов`язок, підписавши зобов`язання у письмовому вигляді.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, будучи обізнаним під час підписання контракту про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту, відповідач не відшкодував кошти, які витрачені на його утримання, а тому такі підлягають стягнення в судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції відхиляє твердження апелянта, що Контракт від 24.04.2015 року в односторонньому порядку був розірваний Держспецзв`язку, а Контракт про проходження громадянами України військової служби в Держспецзв`язку від 10.11.2015 був виконаний відповідачем та не містив узгоджених його сторонами положень щодо відшкодування витрат пов`язаних з його утриманням в Інституті Спецзв`язку НТУУ «КПІ», оскільки відповідач був переведений на військову службу за власним бажанням, тобто на інший вид публічної служби (копія наказу від 07.12.2015 № 67-ОС (а.с.25) та не мав перерви публічної служби в Держспецзв`язку (копія витягу з послужного списку (а.с. 18-19), з припиненням дії попереднього контракту.

Відповідно до пункту 36 Положення про проходження служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 № 1828 (чинного на момент закінчення відповідачем Інституту Спецзв`язку НТУУ «КПІ»), відповідача не було звільнено зі служби, а було продовжено службу за контрактом про проходження служби в Держспецзв`язку строком на п`ять років (копія наказу від 25.06.2015 №210- ОС (а.с.22). Тобто, відповідач з дня прийняття на публічну службу до Держспецзв`язку (05.08.2011) до дня виключення його зі списків особового складу Держспецзв`язку (12.10.2019 - останній день служби) з публічної служби в Держспецзв`язку не звільнявся, жоден з наказів, витяги з яких долучені до матеріалів справи не містить положень про його звільнення з публічної служби в Держспецзв`язку, крім останнього - наказу начальника Управління Держспецзв`язку в Рівненській обл. від 07.10.2019 № 55-ОС (а.с.19).

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Таким чином, шляхом співставлення зібраних по справі доказів, суд всебічно дослідив докази, які йому були надані сторонами, зокрема, контракти від 04.08.2011, від 18.04.2014 та від 24.04.2015, в яких відповідач взяв на себе зобов`язання відшкодувати Держспецзв`язку витрати, пов`язані з утриманням в Інституті Спецзв`язку НТУУ «КПІ», зокрема, у разі звільнення зі служби під час навчання або протягом 5 років після закінчення навчання в Інституті Спецзв`язку НТУУ «КПІ» з врахуванням встановленого КАС України обов`язку доведення, суд прийшов до правильного висновку, що дія контрактів в частині виконання зобов`язань про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі не були виконані відповідачем, припинені, відстрочені в часі до настання певного юридичного факту, та відповідно, визначенні ними зобов`язання відповідача про відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у навчальному закладі залишилися чинними, що також підтверджено власноручно написаним відповідачем 10.10.2019 зобов`язанням про відшкодування таких витрат (а.с. 31).

Проведення системного аналізу цитованих норм законодавства України дозволяє дійти висновку, що відшкодування особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням в навчальних закладах (закладах освіти), у випадку їх звільнення з військової служби з нереабілітуючих підстав до закінчення встановленого законодавцем п`ятирічного строку проходження служби після закінчення закладів освіти є гарантією відповідальності осіб, які за час навчання в таких закладах освіти отримали за рахунок держави (в особі уповноваженого державного органу) грошове, речове, продовольче, медичне забезпечення, проживання у гуртожитках (казармах) і через особисту протиправну поведінку не відслужили державі і Українському народові мінімального, встановленого законом строку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права шляхом посилання на нормативно-правовий акт, який втратив силу, а саме Постанова № 1258, колегія суддів відхиляє, оскільки на момент закінчення навчання в Інституті Спецзв`язку НТУУ «КПІ» діяли норми даної Постанови.

У Постанові № 1258 зазначено, що порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням осіб у вищих навчальних закладах Держспецзв`язку, встановлюється Адміністрацією Держспецзв`язку разом з Мінфіном (Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затверджений наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства фінансів України 18.12.2012 № 623/1358 (надалі також - Порядок № 623/1358).

Порядком № 623/1358 передбачено, що у разі дострокового розірвання контракту курсантом, а також після закінчення курсантом навчання у навчальному закладі фінансовим підрозділом навчального закладу на підставі Картки обліку проводиться остаточний розрахунок витрат, пов`язаних з утриманням курсанта у навчальному закладі, що підлягають відшкодуванню курсантом (особою начальницького складу).

Отже, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні посилався на Порядок № 1258 в частині обрахунку розміру витрат, які були проведені на день закінчення відповідачем Інституту Спецзв`язку НТУУ «КПІ».

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (надалі також ЄСПЛ). Так, ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини» зазначив, що «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

У пункті 58 Рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм процесуального та матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні, свідчать про довільне і неправильне трактування ним норм пенсійного законодавства.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року у справі № 460/4157/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель