Справа № 500/2320/19
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/2320/19 пров. № А/857/1534/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Пащука Артема ОСОБА_2 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року (ухвалене головуючим-суддею Чепенюк О.В., час ухвалення судового рішення 13 год 27 хв у м. Тернополі, час складання повного тексту судового рішення 24 грудня 2019 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ) про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Тернопільської міської ради №7/36/22 від 24.07.2019 «Про надання дозволу ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею до 0,0157 га за адресою : АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача Пащук А.І. подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не перевірив первинний статус земельної ділянки та у кого вона перебувала в користуванні, оскільки дана земельна ділянка була надана її покійному чоловікові ОСОБА_4 , у якого був держаний акт на право постійного користування, у зв`язку з цим в подальшому їй була надана земельна ділянка для приватизації після прийняття спадщини. Крім того, протягом усього часу нею сплачувався земельний податок та відсутня станом на сьогодні заборгованість, що свідчить про перехід до неї права користування. Також, у зв`язку із складною бюрократичною процедурою, необхідністю оформлення великої кількості документів, наявними у Державному земельному кадастрі помилками та через інші незалежні від неї обставини, їй не вдалося протягом шестимісячного строку подати в міську раду на затвердження готовий проект землеустрою.

Разом з тим, від представника ОСОБА_3 адвоката Кукурудза І.Є. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший час у зв`язку із карантинними обмеженнями, що введені на території України.

Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції вважає, що таке не підлягає задоволенню, оскільки поверхневі та загальні покликання на умови карантину зі сторони суб`єкта владних повноважень (апелянта) не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Також необхідно вказати, що судом апеляційної інстанції у період дії карантинних заходів забезпечено процесуальну можливість для сторін та учасників справи доступу до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції та надіслання до суду апеляційної інстанції необхідних процесуальних документів та письмових пояснень у даній справі для урахування їх під час розгляду апеляційної скарги.

Про дату, час та місце розгляду справи позивач був повідомлений завчасно (25.05.2020), проте ним не було вжито будь-яких заходів для участі в розгляді справи, зокрема, не заявлено клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції.

Також відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача (його представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.

В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Додатково суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_3 є власником 21/50 частини будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 19.06.2002, на праві приватної власності йому належить земельна ділянка, площею 228 кв.м., яка розташована за вказаною адресою.

Розпорядженням заступника міського голови - начальника управління містобудування та архітектури №41 від 23.04.2003, будинковолодіння було присвоєно адресний номер : АДРЕСА_1 .

27.05.2019 ОСОБА_3 звернувся до Тернопільської міської ради із заявою про надання йому дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,0157 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою : АДРЕСА_1 , до якої долучив графічні матеріали, зокрема, викопіювання з чергового плану міста 1:2000, план земельної ділянки 1:500 з описом меж, на яких позначено місце розташування та розмір земельної ділянки, копію письмової згоди землекористувача, яка посвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки), копію документу, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна (у разі наявності об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці), копію документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою попереднім землекористувачем (у разі наявності), копію розрахунку потреби площі, копію технічного паспорта (у разі наявності будівлі чи споруди на з/д), довідку про наявність (відсутність) земельної ділянки у власності.

На тридцять шостій сесії сьомого скликання Тернопільської міської ради було прийнято рішення №7/36/22 від 24.07.2019 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею до 0,0157 га за адресою : АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_3 ».

Крім того, відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину, виданого 23.03.2011 державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 успадкувала 29/200 часток будинковолодіння по АДРЕСА_1 , що належали померлому ОСОБА_4 .

Будинковолодіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знаходяться на земельній ділянці, загальною площею 0,0414 га, яка належала ОСОБА_4 та з яких 0,0228 га на підставі договору дарування від 19.06.2002 передано ОСОБА_3 , яким було оформлено право приватної власності на вказану земельну ділянку, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №665812, виданого головою Тернопільської міської ради 23.10.2002.

Відзволяючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що законодавцем наведено вичерпний перелік обставин, за яких земельна ділянка не може бути передана громадянам із земель комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та відповідно не може бути надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У даному випадку у відповідача були відсутні підстави для відмови ОСОБА_3 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, а відтак Тернопільською міською радою правомірно, з дотриманням встановленої процедури було прийнято оспорюване рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 40 Земельного кодексу України (далі ЗК України) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч.7 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Колегія суддів зазначає, що перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Згідно п. «г» ч.1 ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах не більше 0,25 гектара, в селищах не більше 0,15 гектара, в містах не більше 0,10 гектара.

Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Аналіз наведених вище норм, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність. Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання.

У контексті положень частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Судом встановлено, що дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки був наданий відповідачем за результатами розгляду документів (заяви, копії паспорту, графічного матеріалу), поданих ОСОБА_3 відповідно до ч.6 статті 118 ЗК України.

Як вбачається з оспорюваного рішення, підставою для його прийняття та надання дозволу ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки була подана ним відповідна заява та додані до неї документи.

Відповідно до містобудівної документації, зокрема викопіювання з генерального плану м. Тернополя, викопіювання з чергового плану міста (а.с.74-зворот), земельна ділянка, площею 0,0157 га, стосовно якої прийнято оспорюване рішення, відноситься до земель комунальної власності та є вільною від жодних забудов, відноситься до категорії земель для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Також, як видно з матеріалів справи, оспорюване рішення прийняте щодо спірної земельної ділянки без зазначення номеру будинку, тобто прийняте стосовно земельної ділянки комунальної власності, яка межує із земельною ділянкою, яка вже перебуває у власності ОСОБА_3

ОСОБА_1 зверталась до відповідача з відповідною заявою та пакетом документів для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею до 0,0231 га за адресою : АДРЕСА_1 , тобто на ту ж земельну ділянку, на яку оспорюваним рішенням надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_3 , за результатами розгляду якої Тернопільською міською радою було прийнято оспорюване рішення.

Варто зазначити, що позивач не скористалась своїм правом на отримання безоплатно у власність земельної ділянки на розроблення проекту землеустрою щодо відведення якої було надано дозвіл рішенням №7/9/45 від 16.06.2016, у зв`язку з чим на тридцять третій сесії сьомого скликання Тернопільською міською радою було прийнято рішення №7/33/110 від 05.04.2019 «Про втрату чинності рішення міської ради», проте рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 17.03.2020 таке було скасовано.

Проте, колегія суддів зазначає, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не тягне за собою автоматичного переходу права власності на зазначену земельну ділянку без вчинення відповідних дій, передбачених законодавством для приватизації земельної ділянки, а також у зазначеному рішенні вказані орієнтовні розміри земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 10.12.2013 по справі №21-358а13 та від 07.06.2016 по справі № 21-1391а16, а також у постанові Верховного Суду від 27.03.2018 по справі № 463/3375/15-а.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інтенції про відсутність реєстрації будь-якого речового права на спірну земельної ділянки, у тому числі володіння та користування чи-то за позивачкою, чи-то за третьою особою, а тому у відповідача були всі підстави для розгляду заяви ОСОБА_3 та вирішення питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на таку земельну ділянку.

У даному випадку, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають рівне право розробити проекти землеустрою, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, що отримає право власності або користування (оренду) на ділянку, а у відповідача не має підстав вважати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а відтак і порушеного права позивача.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що права позивача прийняттям оспорюваного рішенням не були порушені.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інтенції, стосовно безпідставності доводів позивача про те, що вона є власницею будинковолодіння АДРЕСА_1 , а тому без її згоди не може бути надано дозвіл ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, оскільки наведене обґрунтування не впливає на правомірність прийняття оспорюваного рішення з огляду на встановлені обставини у цій справі. Вказана земельна ділянка є вільною та відсутнє речове право у позивача чи інших осіб та цю земельну ділянку.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що Тернопільська міська рада діяла у межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, а тому оспорюване рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст.229, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Пащука Артема ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року по справі №500/2320/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках, передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 24.06.2020.