Справа № 260/86/20
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2020 року м. Ужгород№ 260/86/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання - Міци О.-Д.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 - не з`явився;

за участі представника позивача - Олійника Романа Богдановича;

відповідач - Головне управління ДПС в Закарпатській області - представник - Бурдюх Валерія Віталіївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

ВСТАНОВИВ:

03 січня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся з позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, 52, ), яким просить суд: "1. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1606-54 від 06 грудня 2019 року, якою відповідач вимагає сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 26 539,26 грн.; 2. Стягнути на користь позивача судові витрати (в т.ч. на професійну правничу допомогу) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача".

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року було закрито підготовче провадження у даній адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року було поновлено судовий розгляд у даній справі.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. Зокрема зазначає, що 06 грудня 2019 року відповідачем було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1606-54 зі сплати недоїмки по єдиному внеску у розмірі 26539,26 грн. Позивач вказує, що вказана вимога сформована з порушенням матеріальних норм, зокрема, Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", оскільки ОСОБА_1 підприємницької діяльності не здійснював і здійснювати не міг, а тому не може вважатися платником єдиного внеску. Так, 01 березня 2013 року державним реєстратором Тячівської РДА Закарпатської області проведено реєстраційну дію за № 0009244 згідно якої свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 вважається недійсним, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18 вересня 2019 року № 24785684. Відтак, починаючи з 01 березня 2013 року ОСОБА_1 підприємницьку діяльність у статусі фізичної особи-підприємця здійснювати не міг, а тому він до кола платників єдиного внеску не відноситься. Крім того, починаючи з 26 квітня 2004 року по теперішній час позивач працює на посаді директора TOB "Фаворит-М", де за нього роботодавець сплачував єдиний внесок, що у будь-якому випадку виключає правомірність нарахування за цей період позивачу, як фізичній особі-підприємцю, до сплати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Позивач вважає протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06 грудня 2019 року № Ф-1606-54 та у зв`язку із цим просив її скасувати.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив суд в задоволенні позову відмовити повністю. Зокрема, зазначив, що Згідно із статтею 4 пунктом 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою. У відповідності до інформаційних даних контролюючого органу та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивачем 16 вересня 2019 року прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності. Отже, позивач мав статус фізичної особи-підприємця з 20 березня 2000 року по 16 вересня 2019 року). Тобто Позивач є платником єдиного внеску у розумінні статті 4 частини 1 пункту 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". У зв`язку з тим, що платник мав на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску, орган доходів і зборів надіслав позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки). Щодо посилань позивача не те, що з 26 квітня 2004 року працює на посаді директора TOB "Фаворит-М", де за нього роботодавець сплачував єдиний внесок, що виключає правомірність нарахування за цей період позивачу як фізичній особі-підприємцю, до сплати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відповідач вказує, що в силу статті 4 частини 1 пункту 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками. Таким чином, фізичні особи - підприємці, утому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичної особи -підприємця. Оскільки наявність заборгованості зі сплати єдиного внеску повністю підтверджується даними інформаційної системи органу доходів і зборів, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) сформована відповідачем правомірно.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав наведених в позові та відповідні на відзив на позовну заяву.

Представник відповідача під час судового розгляду просив суд відмовити у задоволенні позову повністю з мотивів, що наведені у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані сторонами докази (заслухавши представників сторін), всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про те, що позовна заява не підлягає до задоволення повністю з наступних підстав.

Як вбачається з витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18 вересня 2019 року № 24785684, 01 березня 2013 року державним реєстратором Тячівської РДА Закарпатської області проведено реєстраційну дію за № 0009244, згідно якої свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 вважається недійсним (Т. 1 а.с.а.с. 9, 10).

Згідно із вказаним витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивачем 16 вересня 2019 року прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності.

Відповідно до наказу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит-М" № 1 від 26 квітня 2004 року "Про призначення на посаду", згідно протоколу загальних зборів № 2 від 26 квітня 2004 року про обрання директором ТОВ "Фаворит-М", призначено на посаду директором ТОВ "Фаворит-М" ОСОБА_1 (Т. 1 а.с.а.с. 11, 12).

Відповідно до копій звітів ТОВ "Фаворит-М" по нарахуванню єдиного внеску за період з січня 2017 по листопад 2019 року та доказів про отримання відповідачем таких, ТОВ "Фаворит-М", як роботодавцем позивача було здійснено нарахування та сплату за позивача до бюджету єдиного внеску (Т. а.с.а.с. 15-137).

06 грудня 2019 року Головним управлінням ДПС у Закарпатській області сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-1606-54, відповідно до якої у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску, що становить 26539,26 грн. відповідно до статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (Т.1 а.с. 8, Т. 2 а.с. 20).

У відповідності до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 17 грудня 2019 року позивачем було отримано вказану вимога про сплату боргу (недоїмки) (Т. 2 а.с. 19).

Одночасно, суд констатує, що виходячи з матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом з дотриманням 10-денного (27 грудня 2019 року) строку встановленого статтею 25 частиною 4 абзацом 9 Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI (Т. 1 а.с. 139).

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі по тексту - Закон України № 2464-VI).

Статтею 14 пунктом 14.1 підпунктом 14.1.195 Податкового кодексу України визначено, що працівник це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Відповідно до статті 1 частини 1 пункту 2 Закону України № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із статтею 4 частиною 1 пунктом 4 Закону України № 2464-VI, платниками єдиного внеску є, зокрема фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до статті 6 частини 2 пункту 1 Закону України № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до та статті 7 частини 1 пункту 1 абзацу 1 та пункту 3 Закону України № 2464-VI (у редакції, чинній з 1 січня 2017 року), єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до статті 8 частини 5 Закону України №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Згідно зі статтею 9 частинами 2, 3 Закону України № 2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

За приписами статті 25 частини 4 Закону України № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до розділу VI пункту 2 абзацу 2 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 4.05.18 № 469), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.15 за № 508/26953 (далі по тексту - Інструкція № 449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

За змістом пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Пунктом 4 абзацом 1 розділу VI Інструкції № 449 визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Як вбачається з витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18 вересня 2019 року № 24785684, позивачем 16 вересня 2019 року прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності (Т. 1 а.с.а.с. 9, 10).

Водночас соціальне страхування є складовим елементом системи соціального захисту.

Сплата єдиного внеску є формою участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Мета такої участі полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо).

У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом України № 2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Суд зазначає, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Антологічного висновку дійшов Верховний Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19.

Інше тлумачення норм Закону України № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відповідно до статті 242 частини 5 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що в інтегрованій картці по єдиному внеску (код платежу 71040000) за ОСОБА_1 рахується заборгованість в сумі 26539,26 грн (Т.1 а.с.а.с. 151, 152).

За доводами контролюючого органу, усупереч обов`язків платника єдиного внеску, ОСОБА_1 не нарахував та не сплатив у встановлений строк єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску за І-IV календарні квартали 2018 року у розмірі 9828,72 грн, за І-ІІІ календарні квартали 2019 року у розмірі 8262,54 грн.

Внаслідок чого в облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів та в інтегрованій картці платника відображено недоїмку зі сплати єдиного внеску, яка склала 18276,72 грн.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позивач з 26 квітня 2004 року працював на директором ТОВ "Фаворит-М", що підтверджується наказом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фаворит-М" № 1 від 26 квітня 2004 року "Про призначення на посаду" (Т. 1 а.с. 12), однак за цей період йому, як фізичній особі-підприємцю, нараховувався до сплати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Факт перебування позивача у статусі найманого працівника - директора ТОВ "Фаврит-М" не заперечується відповідачем.

Також отримання доходу позивачем як найманим працівником за період з січня 2017 року по грудень 2019 року підтверджено довідкою про доходи виданої Товариством з обмеженою відповідальністю "Фаворит-М" (Т. 1 а.с. 13).

Відповідно до копій звітів ТОВ "Фаворит-М" по нарахуванню єдиного внеску за період з січня 2017 по листопад 2019 року та доказів про отримання відповідачем таких, ТОВ "Фаворит-М", як роботодавцем позивача було здійснено нарахування та сплату за позивача до бюджету єдиного внеску (Т. 1 а.с.а.с. 15-137).

Водночас Закон України № 2464-VI не містить норм щодо обов`язку фізичної особи - підприємця сплачувати єдиний внесок у разі, коли такою особою фактично не ведеться підприємницька діяльність.

Факт державної реєстрації фізичною особою індивідуальної підприємницької діяльності не зобов`язує таку особу до активного її ведення.

Крім того, цим законом не визначено обов`язку фізичної особи - підприємця сплачувати єдиний внесок за себе самостійно у разі, коли така особа не веде підприємницьку діяльність, а працевлаштована як найманий працівник за трудовим договором і єдиний внесок за неї сплачує роботодавець.

Згідно із статтею 4 частиною 1 пунктом 1 абзацом 2 Закону України № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Наданими копіями звітів ТОВ "Фаворит-М" по нарахуванню єдиного внеску за період з січня 2017 року по листопад 2019 року підтверджено сплату страхувальником (роботодавцем позивача) єдиного внеску за застраховану особу (позивача) протягом спірного періоду (Т. 1 а.с.а.с. 15-137).

Зважаючи на те, що основоположним принципом збору єдиного внеску є обов`язковість законодавчого визначення умов і порядку його сплати, відсутність у законі конкретної вказівки на необхідність сплати єдиного внеску у вищеописаному випадку свідчить на користь висновку про відсутність у позивача обов`язку з його сплати.

Крім того, визначальним у контексті саме цього спору на думку суду є мета сплати єдиного внеску - отримання особою права на соціальне забезпечення у разі настання страхового випадку.

Позивачу таке право гарантоване за рахунок його участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманого працівника та сплати єдиного внеску за неї роботодавцем за основним місцем роботи.

Таким чином, у зв`язку із відсутністю доказів на підтвердження здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання доходу у 2017, 2018 та 2019 роках, та у зв`язку з нарахуванням та сплатою роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску, суд вважає, що у позивача відсутній обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску як фізичною особою-підприємцем.

Суд зауважує, що сплата позивачем єдиного внеску ще й як фізичною особою - підприємцем не призведе до покращення його становища у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, оскільки у такому разі він не набуде права на отримання додаткових видів соціального забезпечення чи збільшення їх розміру у разі настання страхового випадку.

Натомість покладення на позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску у такому випадку буде надмірним тягарем та фактично подвійним обкладенням ЄСВ.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, в даному випадку позивач є учасником системи загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманий працівник, та як вже встановлено судом, роботодавцем систематично сплачуються внески з його заробітної плати.

Крім того, при розгляді даної справи суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 11.04.2013 р. по справі Вєренцов проти України, в якому Суд зазначив, що саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.

Крім того, у рішенні від 03.04.2008 р. по справі Корецький та інші проти України, ЄСПЛ наголосив, що закон має бути сформульований з достатньою чіткістю. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права особи.

У рішенні від 09.01.2013 р. по справі Олександр Волков проти України (OleksandrVolkov v. Ukraine), заява № 21722/11 ЄСПЛ наголошено, що чіткість і передбачуваність закону, вимоги до якості закону визначають принцип законності, який частково співпадає з принципом верховенства права, одним з визначальних проявів якого є принципи доброго врядування і належної адміністрації.

Крім того, у п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу належного урядування, відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). При цьому, Суд наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року).

Відповідно до статті 6 КАС України та статті 17 Закон України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Суд звертає увагу на те, що у період, за який ГУ ДПС у Закарпатській області було нараховано позивачу спірну суму недоїмки зі сплати ЄСВ він не здійснював підприємницької діяльності, зокрема як ФОП, доходу від такої діяльності не мав, а натомість працював (з 2004) як найманий працівник, отримував заробітну плату за офіційним місцем роботи як найманий працівник і роботодавець сплачував з його заробітної плати відповідні внески. Зворотного відповідачем у справі не доведено.

Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (стаття 77 частина 2 КАС України).

У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (стаття 4 ПК України).

Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов`язку доказування в податкових спорах на податковий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для нарахування платнику податків спірних податкових зобов`язань, та правомірність прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20 лютого 2018 року у справі № 817/149/17, від 29 березня 2018 року у справі № 813/2758/16 та, відповідно до статті 242 частини 5 КАС України, є обов`язковим для суду при вирішенні даної справи.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що у відповідача не було правових підстав для нарахування позивачу єдиного соціального внеску та відповідно, прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1606-54 від 06 грудня 2019 року.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за спірний період.

Отже, ГУ ДПС у Закарпатській області безпідставно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1606-54 від 06 грудня 2019 року, якою ОСОБА_1 повідомлено про необхідність сплати недоїмки з єдиного внеску у розмірі 26539,26 грн.

Таким чином, з огляду на положення статті 9 частини 2 КАС України необхідно визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) від № Ф-1606-54 від 06 грудня 2019 року.

Відповідно до статті 134 частини 1 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (стаття 134 частина 2 КАС України).

Відповідно до статті 134 частини 3 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із статтею 134 частиною 4 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до статті 134 частин 5-7 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд констатує, що відповідачем не заявлялося клопотання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а відтак не виконано законодавчо покладеного обов`язку щодо доведення неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд з власної ініціативи позбавлений можливості, відповідно зменшувати розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 139 частиною 7 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору;

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням "Греца і Партнери" 02 грудня 2019 року укладений договір про надання правової допомоги (Т. 1 а.с.а.с. 225-227).

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача подано рахунок від 06 травня 2020 року № 458 за договором 02 грудня 2019 про надання правової допомоги, у якому детально зафіксований перелік робіт та вартість таких (Т. 1 а.с. 232).

Також, на підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача подано Акт прийому-передачі наданих послуг від 06 травня 2020 року № 458 за договором від 02 грудня 2019 року про надання правової допомоги, у якому детально зафіксований перелік робіт та вартість таких (Т. 1 а.с. 233).

Згідно вказаних рахунку та акту прийому-передачі наданих послуг загальна вартість послуг адвоката за надання послуг за договором від 02 грудня 2019 року складає 6000 грн.

Відповідно до квитанції № 0.0..1 від 02 червня 2020 року ОСОБА_1 оплатив гонорар за договором про надання правової допомоги від 02 грудня 2019 року в розмірі 6000 грн (Т. 1 а.с. 234).

Таким чином, судові витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. документально підтверджені належно оформленими документами, наявними в матеріалах справи, їх розмір є цілком обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, а також співмірний з виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 73 частини 2 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 77 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до статті 139 частини 1 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд вважає, що сума витрат на правову допомогу у розмірі 6000 грн є співмірною зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, ціною позову та значенням справи для сторони.

А тому, враховуючи обґрунтованість та доцільність понесених позивачем витрат, суд дійшов висновку, що слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача 6000 грн витрат на правову допомогу.

Також на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Закарпатській області судовий збір сплачений при зверненні до суду у розмірі 768,40 грн.

Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, 52, ) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Закарпатській області № Ф-1606-54 від 06 грудня 2019 року про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 26 539,26 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, буд. 52, ) судові витрати із сплати судового збору у розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.) грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, буд. 52, ) судові витрати, як витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 (шести тисяч гривень) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 16 червня 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 25 червня 2020 року.

СуддяС.Є. Гаврилко