Справа № 420/4414/19
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2020-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4414/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (адреса: вул. Разумовська, 37, м. Одеса, 65091), Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (, адреса: вул. Разумовська, 37, м. Одеса, 65091) про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

23 липня 2019 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, у якому позивачка просить суд:

визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коренюк О.В. від 06 грудня 2018 року по виконавчому провадженню №56139000 про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області виконавчого збору у розмірі 595 886,90 гривень.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 169 КАС України залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.ст. 160, 161 КАС України, та встановлено строк для усунення недоліків шляхом надання доказів сплати недоплаченого судового збору за подання позовної заяви майнового характеру у розмірі 5190 (п`ять тисяч сто дев`яносто) грн. 46 коп..

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.08.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду окремих категорій термінових справ, та призначено судове засідання на 20.08.2019 року.

16.08.2019 року за вх.№29382/19 від представника позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №2540/3203/18.

20.08.2019 року вирішено проводити розгляд справи у порядку письмового провадження у відповідності до ст.205 КАС України.

Ухвалою суду від 20.08.2019 року зупинено провадження у справі №420/4414/19 до набрання законної сили судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі №2540/3203/18.

Ухвалою суду від 21.04.2020 року провадження у справі поновлено.

23.04.2020 року за вх.№16544/20 від представника позивачки надійшли письмові пояснення.

06.05.2020 року за вх.№ЕП/6458/20 від представника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшли пояснення щодо позову разом із матеріалами виконавчого провадження №56139000.

27.05.2020 року за вх.№20562/20 від представника позивачки надійшли письмові пояснення.

Ухвалою суду від 18.05.2020 року залучено до участі у справі № 420/4414/19 у якості співвідповідача (другого відповідача) Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (, адреса: вул. Разумовська, 37, м. Одеса, 65091) та замінено відповідача Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області на правонаступника - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (адреса: вул. Разумовська, 37, м. Одеса, 65091).

Розпочато розгляд адміністративної справи №420/4414/19 спочатку та вирішено справу №420/4414/19 розглядати в письмовому провадженні.

В обґрунтування вимог позову представник позивачки вказує, що у липні 2019 року стало відомо про існування виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору. З метою встановлення обставин винесення такої постанови позивачкою було ознайомлено із матеріалами виконавчого провадження та визначено, що оскаржувана постанова не відповідає нормам чинного законодавства. Так, представник вказує, що оскаржуваною постановою визначено розмір виконавчого збору 595866,90 гривень із розрахунку 10% суми, яка підлягає стягненню у примусовому порядку. Натомість, як підтверджено матеріалами виконавчого провадження, під час виконання рішення суду фактично було реалізовано майна в погашення боргу на суму 847140 грн., а тому розмір виконавчого збору не може перевищувати 84714 грн. З огляду на невірне застосування відповідачем норм права у сфері виконання рішень оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

У письмових поясненнях (23.04.2020 року за вх.№16544/20) представник також вказав, що до спірних правовідносин застосовуються положення ч.2 ст.27 ЗУ «Про виконавче провадження», чинні на момент відкриття окремого виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору. Надаючи додаткову оцінку спірним правовідносинам з урахуванням позиції Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду представник позивачки просила врахувати вказані пояснення при прийнятті рішення по суті позовних вимог.

06.05.2020 року за вх.№ЕП/6458/20 від представника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшли пояснення щодо позову, у яких викладені заперечення проти заявлених позовних вимог. Обґрунтовуючи правомірність оскарженої постанови представник відповідача вказав, що виконавчий збір встановлюється у розмірі 10% від суми, яка підлягає примусовому стягненню. Випадки, при яких виконавчий збір не стягується, визначені ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» і жодний із зазначених випадків не застосовується до спірних правовідносин. Відповідачем також наголошено на тому, що 03.07.2018 року внесено зміни до Закону України «Про виконавче провадження», якими встановлено, що виконавчий збір стягується у сумі 10% від суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню або вартості майна боржників. Таким чином, державний виконавець діяв лише в чітких рамках, визначених законом.

У письмових поясненнях від 27.05.2020 року (вх.№20562/20) представник позивача вказав, що, з урахуванням висновку Верховного Суду у постанові від 14.05.2020 року у справі №640/685/19 застосування положень ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» погіршує стан боржника і ця обставина має бути врахована під час прийняття рішення про суму виконавчого збору, який стягується із такого боржника.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 21 березня 2013 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 1527/5751/12 задоволено позов ПАТ «Марфін Банк», стягнуто на користь Банку солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 суму боргу за кредитним договором № 459/Р від 17 липня 2008 року з додатковими угодами в загальному розмірі станом на 21 червня 2011 року - 6 003 963 гривні 63 копійки, з яких: 5 022 334,10 гривень - заборгованість за кредитом, 688 381,71 гривень - заборгованість за відсотками, 26 814,21 гривень - пеня за прострочення тіла кредиту, 221 339,02 грн. - пеня за прострочення відсотків по кредиту, 45 094,59 гривень - штраф; а також стягнуто з кожного у рівних частках сплачені і документально підтверджені судові витрати у загальному розмірі 1820,00 гривень, тобто по 910,00 гривень з кожного (а.с.12-14).

25 травня 2017 року рішенням Апеляційного суду Одеської області по справі №1527/5751/12 частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 березня 2013 року в частині задоволення позову щодо стягнення штрафу в сумі 45 094, 59 грн. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21.01.2014 року про залишення рішення в цій частині без змін - скасовано з ухваленням нового. В позовній заяві Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення в солідарному порядку штрафу в розмірі 45 094,59 грн. відмовлено (а.с. 15-18).

31 травня 2017 року ПАТ «Марфін Банк» отримав виконавчий лист №1527/5751/12 про стягнення з ОСОБА_1 5 958 869, 04 гривні.

10 квітня 2018 року старшим державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м, Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Чумаченко К.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56139000 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» грошової суми у розмірі 5 958 869, 04 гривні на підставі виконавчого листа №1527/5751/12, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 31.05.2017 року (а.с.19).

24 квітня 2018 року старшим державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Чумаченко К.В. винесено постанову по ВП№56139000 про передачу виконавчого провадження, якою виконавче провадження №56139000 було передане до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.21).

24 квітня 2018 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській обл. Носенком С.Г. винесено постанову по ВП№56139000 про прийняття виконавчого провадження, якою виконавче провадження №56139000 з примусового виконання виконавчого листа №1527/5751/12, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 31.05.2017 року прийнято до виконання Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.22-23).

25 квітня 2018 року винесено постанову про опис та арешт майна боржника по ВП№56139000, якою старший державний виконавець описав та арештував іпотечне майно боржника: земельну ділянку площею 0,085 га, кадастровий номер :02:003:1460, за адресою: Одеська обл., Лиманський р-н, с. Фонтанка, пров. Курортний, 5 (а.с.24-25).

26 липня 2018 року актом державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки при примусовому виконанні виконавчого провадження №56139000 з виконання виконавчого листа №1527/5751/12, вищезазначений предмет іпотеки переданий іпотекодержателю ПАТ «МТБ Банк» в погашення заборгованості у розмірі 847 140, 00 гривень (а.с.26-27).

26 липня 2018 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Коренюк О.В, винесено постанову по ВП№56139000 про передачу майна стягувачу, якою вищезазначена земельна ділянка була передана стягувану ПАТ «МТБ БАНК» в рахунок погашення суми боргу в розмірі 847 140, 00 гривень (а.с.28-29).

28 листопада 2018 року до ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області надійшла заява стягувача про повернення виконавчих документів без виконання (а.с.30).

06 грудня 2018 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Коренюк О.В. винесено постанову по ВП №56139000 про повернення виконавчого документа стягувачу, якою виконавчий документ виконавчий лист №1527/5751/12 виданий 31.05.2017 р. Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» грошової суми 5 958 869, 04 гривень повернуто стягувачу ПАТ «МТБ Банк». Встановлено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 06.12.2021 (а.с.31-32).

Крім того, в постанові про повернення виконавчого документу стягувану по ВП№56139000 зазначено, що 26 липня 2018 року актом державного виконавця про передачу предмета іпотеки, як нереалізованого, вищезазначений предмет іпотеки переданий іпотекодержателю ПАТ «МТБ Банк» в погашення заборгованості у розмірі 847140 гривень.

Також, 06 грудня 2018 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Коренюк О.В. винесено оскаржувану постанову по ВП №56139000 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 595 886, 90 гривень на користь ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області за примусове виконання виконавчого листа №1527/5751/12, виданого 31.05.2017 року Суворовським районним судом м. Одеси (а.с.33-34).

11 грудня 2018 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ в Одеській області Гортолум В.С. відкрито виконавче провадження №57884154 з примусового виконання постанови №56139000 від 06 грудня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору (а.с.35-36).

Не погоджуючись із постановою від 06.12.2018 року позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1404-VІІІ).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій статті 5 Закону №1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній до 28 серпня 2018 року) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статей 40, 42 Закону №1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частиною четвертою статті 42 Закону №1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону №1404-VІІІ слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Тому, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

З 28 серпня 2018 року частину другу статті 27 Закону №1404-VІІІ змінено (Законом України №2475-VIII від 3 липня 2018 року) та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, з урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивачки, база обрахунку виконавчого збору змінювалась.

Положення статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній у період до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність ОСОБА_1 як боржника в порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній з 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.

Таким чином, з урахуванням того, що зміни внесені Законом №2475-VIII погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також те, що виконавчою службою фактично стягнуто майна вартістю 847140 грн, суд вважає, що у державного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 595886,90 грн.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.05.2020 року у справі №640/685/19, який суд застосовує до спірних правовідносин на підставі ч.5 ст.242 КАС України.

В частині доводів відповідача про те, що про існування оскаржуваної постанови позивачка дізналась 18.12.2019 року суд зазначає, що на підтвердження цього відповідачем надано повідомлення про вручення поштового відправлення №355. Однак, у вказаному повідомленні не визначено, що саме позивачкою було отримано, відсутній опис вкладення поштового відправлення, а тому належним доказом отримання позивачкою оскаржуваної постанови суд це не вважає. Крім цього, відповідачем не заявлено відповідного процесуального клопотання, пов`язаного із пропуском звернення до суду із даним позовом.

Таким чином, судом встановлено, що державним виконавцем під час прийняття оскаржуваної постанови не було дотримано балансу пропорційності та справедливості у відношенні позивачки, не взято до уваги, що норма застосованого закону погіршувала стан позивачки під час триваючого виконання рішення суду із стягнення суми заборгованості, що мало наслідком прийняття необґрунтованої та неправомірної постанови.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведена правомірність його постанови, а його доводи спростовуються вищенаведеним аналізом суду спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі встановлених судом обставин, за результатом оцінки наявних письмових доказів суд дійшов висновку про задоволення позову.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачкою при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 5958,86 грн. (а.с.4, 53), отже на підставі ст.139 КАС України суд дійшов висновку про стягнення з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суми сплаченого судового збору у розмірі 5958 (п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 86 коп.

Суд відмовляє у позові до другого відповідача - Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), оскільки за результатами розгляду справи підстави для задоволення позову до нього судом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 287, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (адреса: вул. Разумовська, 37, м. Одеса, 65091), Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (, адреса: вул. Разумовська, 37, м. Одеса, 65091) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коренюк О.В. від 06 грудня 2018 року по виконавчому провадженню №56139000 про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області виконавчого збору у розмірі 595 886,90 гривень.

Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 5958 (п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 86 коп.

У задоволенні позову до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 287, 293 КАС України (з урахуванням положень п.3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України).

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян