Справа № 160/4645/20
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

22 червня 2020 р. Справа № 160/4645/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бондар М.В., розглянувши у письмовому провадженні питання про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, в якій просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, оформлену листом від 02.10.2019 Г-12278/0-6129/0/95-19 "Про розгляд заяви", у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно КВЦПЗ-01.03.);

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області надати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно КВЦПЗ-01.03.), яка знаходиться на території Медведівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за межами населених пунктів.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем відмовлено у наданні дозволу позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що викладена у формі листа від 02.10.2019 року Г-12278/0-6129/0/95-19 , яка на думку позивача є неправомірною, оскільки в листі не наведено жодної з підстав для відмови, передбачених частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Ухвалою суду від 28.04.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Від представника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, надійшов відзив на позов, в якому він просить відмовити в адміністративному позові в повному обсязі. В обгрунтування заперечень проти позову представник відповідача зазначає, що за результатами розгляду заяви позивача, відповідачем встановлено, що земельна ділянка площею 2 га, яку бажає отримати у власність позивач знаходиться на сформованій у 2013 році земельній ділянці загальною площею 13,3080 га, яка поділена на 10 ділянок, що перебувають на підставі державних актів про право постійного користування у мешканців с. Медведівка. У відділі відсутні відомості щодо припинення права користування. З посиланням на частину 5 статті 118 Земельного кодексу України представник відповідача зазначає про наявність у ГУ Держгеокадастру у Харківській області для відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного провадження з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 05.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Харківській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га на території Медведівської сільської ради Кегичівського району Харківської області за межами населених пунктів за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0169.

Листом від 02.10.2019 року №Г-12278/0-6129/0/95-19 ГУ Держгеокадастру у Харківській області відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, оскільки за інформацією відділу у Кегичівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області земельні ділянки, які зазначені на доданих до клопотання графічних матеріалах, перебувають у постійному користуванні третіх осіб згідно з державними актами на право постійного користування землею.

З долучених відповідачем до матеріалів справи доказів вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0169 загальною площею 13,308 га перебуває у постійному користуванні:

- ОСОБА_2 площею 1 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею ІV-ХР №027231 від 11.03.2001 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №66;

- ОСОБА_3 площею 2 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею ІV-ХР №027226 від 11.03.2001 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №61;

- ОСОБА_4 площею 2 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею ІV-ХР №027228 від 11.03.2001 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №63;

- ОСОБА_5 площею 1 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею ІV-ХР №027234 від 11.03.2001 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №69;

- ОСОБА_6 площею 2 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею ІV-ХР №027227 від 11.03.2001 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №62;

- ОСОБА_7 площею 1 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею ІV-ХР №027229 від 11.03.2001 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №64;

- ОСОБА_8 площею 1 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею ІV-ХР №027230 від 11.03.2001 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №65;

- ОСОБА_9 площею 1 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею ІV-ХР №027233 від 11.03.2001 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №68;

- ОСОБА_10 площею 2 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею ІV-ХР №027232 від 11.03.2001 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №67.

Судом досліджено і записи долученої до матеріалів справи копії витягу з Книги записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею (громадянами) на території Медведівської сільської ради народних депутатів про проведення реєстрації вищезазначених Державних актів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Вирішуючи питання щодо юрисдикції заявленого спору, суд виходить із того, що відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 2 частиною 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватно-правових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено що, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.

За відсутності іншого речового права третіх осіб на земельну ділянку, спір має розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Позиція щодо юрисдикції відповідних спорів висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі №184/2470/13 (провадження № 11-154апп18), від 21.03.2018 року у справі № 536/233/16-ц (провадження № 14-5 зц 18), від 03.10.2018 року у справі № 820/4149/17 (провадження № 11-759 апп 18), від 11.09.2019 року у справі № 280/191/19 (провадження № 14-377цс19), від 04.03.2020 року у справі № 280/174/19 (провадження № 509цс19), від 04.03.2020 року у справі № 296/3870/19 (провадження № 14-532цс19), від 19.05.2020 року у справі №280/179/19 (провадження №14-567 цс19).

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Досліджені судом докази засвідчили, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0169, в межах якої позивач виявив бажанні отримати 2га у власність, перебуває у постійному користуванні громадян. Доказів припинення права користування земельними ділянками третіми особами до матеріалів справи не надано.

Отже, спір у справі, що розглядається, стосується права постійного користування третіх осіб на земельні ділянки, яке підтверджується державними актами про право постійного користування на земельні ділянки.

Таким чином, враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад, суд приходить до висновку, що даний спір є приватно-правовим, а не публічно-правовим, внаслідок чого не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у справі.

Одночасно суд роз`яснює, що захист порушеного права позивача може бути здійснений в порядку цивільного судочинства шляхом подання позову до загального місцевого суду.

На підставі викладеного, керуючись статтями 238, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі №1160/4645/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії - закрити.

Копію ухвали направити сторонам.

Роз`яснити позивачу, що він не позбавлений права на звернення до загального місцевого суду з позовною заявою в порядку Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар