Справа № 320/4017/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4017/19 Суддя першої інстанції: Панова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на проголошене о 12 годині 46 хвилин рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року, повний текст якого складено 09 грудня 2019 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - Відповідач, ГУ ДПС у Київській області) про:

- визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року №Ф-9829-55;

- визнання протиправною бездіяльності Головного управління ДФС у Київській області щодо невиключення інформації про ОСОБА_1 як про платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та страхувальника з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та страхувальника з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з інформаційних баз органів доходів та зборів та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування;

- зобов`язання ГУ ДФС у Київській області та його правонаступника ГУ ДПС у Київській області виключити з бази даних «Інформаційна система «Податковий блок» інформацію про ОСОБА_1 як про платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - особу, що проводить незалежну професійну діяльність, виключити з реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування інформацію про ОСОБА_1 як про страхувальника: код та назва категорії страхувальника 230 «Особи, які проводять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності», а також вилучити цю інформацію про ОСОБА_1 з цих баз даних «Інформаційна система «Податковий блок» та Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.12.2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, контролюючим органом не доведено, що Позивачем саме як самозайнятою особою (адвокатом) отримано дохід, а тому, оскільки за нього у спірний період сплачувався єдиний внесок роботодавцем, а вимога про сплату боргу (недоїмки) за 4 квартал 2018 року скасована у судовому порядку, то правових підстав для прийняття нової оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) у контролюючого органу не було. Крім іншого, суд підкреслив, що з огляду на викладене в інформаційних базах Відповідача безпідставно обліковується Позивач як платник єдиного внеску, оскільки останній працює за умовами трудового договору, незалежну професійну діяльність не здійснює та доходу від такої діяльності не отримує.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Свою позицію обґрунтовує тим, що незалежно від зайняття Позивачем незалежною професійною діяльністю та отримання від неї доходу останній з 01.01.2017 року зобов`язаний сплачувати єдиний внесок навіть за умови, якщо така особа працює за трудовим договором. До того ж звертає увагу, що свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю ОСОБА_1 протягом 2012 - 2019 років не зупинялося. Наголошує, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується не лише за результатами перевірок, а й на підставі даних інформаційної системи фіскального органу. Окремо підкреслює, що висновки, викладені в інтегрованій картці платника, які складені податковим органом, є відображенням дій працівників контролюючого органу та самі по собі не породжують жодних правових наслідків для платника податків.

У додаткових поясненнях ГУ ДПС у Київській області зазначає, що 04.09.2012 року ОСОБА_1 було подано до ДПІ в Обухівському районі заяву для самозайнятих осіб про взяття на облік у податковому органі як особи, що має намір провадити незалежну професійну діяльність. У подальшому, як зазначає Апелянт, Позивач не вчиняв жодних дій, спрямованих на зняття з обліку у податковому органі як самозайнятої особи. Окремо наголошує, що виключення судом з баз даних ДПС України відомостей про ОСОБА_1 як про самозайняту особу свідчить про задоволення позовних вимог на майбутнє, оскільки суд не врахував можливість припинення Позивачем трудової діяльності та зайняття адвокатською діяльністю індивідуально. Також зазначає на безпідставності встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Після усунення визначених в ухвалі від 13.04.2020 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в її задоволенні. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, в силу положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Позивач не є платником єдиного внеску, оскільки протягом спірного періоду жодних доходів як самозайнята особа не отримував, а був лише найманим працівником, по-друге, відсутність доходу від адвокатської діяльності не створює у ОСОБА_1 обов`язку реєструватися платником єдиного внеску, по-третє, оскаржувана вимога прийнята всупереч положень чинного законодавства, адже нарахування зобов`язань з єдиного внеску за 4 квартал 2018 року визнано протиправною у судовому порядку, а Відповідач не мав права обчислювати його на підставі даних інформаційної системи, по-четверте, обов`язок особи як платника єдиного внеску виникає лише після отримання від ведення адвокатської діяльності доходу, по-п`яте, контролюючий орган вправі взяти особу на облік платників єдиного внеску виключно за заявою такої особи, а не з власної ініціативи, по-шосте, право вимагати вилучення інформації з облікових даних органів ДПС України належить особі в силу ч. 4 ст. 32 Конституції України, по-сьоме, покладення судом на Відповідача обов`язку виключити з бази даних «Інформаційна система «Податковий блок» інформацію про ОСОБА_1 як про платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - самозайняту особу є належним способом захисту та не містить ознак втручання у дискреційні повноваження державного органу.

У додаткових поясненнях ОСОБА_1 наголошує, що подання останнім у 2012 році заяви про постановку останнього на облік як платника податків не може ототожнюватися з поданням ним заяви про облік як платника єдиного соціального внеску, оскільки жодного доходу від адвокатської діяльності Позивач не отримував. Звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №520/3939/19, в якій сформульовано висновок щодо неможливості реєстрації особи самозайнятою особою та платником єдиного внеску без відповідної заяви. Зазначає, що саме на ГУ ДПС у Київській області покладено функції з формування та ведення реєстрів, банків і баз даних, а також реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Наголошує на правильності встановлення судом першої інстанції судового контролю за виконанням рішення, оскільки наявні підстави вважати, що Відповідач ухилятиметься від його виконання.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 24.06.2020 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, оскільки така заява була подана менш ніж за п`ять днів до судового засідання.

У судовому засіданні представники Відповідача доводи апеляційної скарги підтримали та просили суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній та додаткових поясненнях підстав. Крім того, додатково зазначили, що судом першої інстанції не було враховано, що якщо така фізична особа подала до контролюючого органу заяву для взяття на облік відповідно до Порядку № 1588, до Реєстру страхувальників вноситься дата взяття на облік платника єдиного внеску, яка відповідає даті взяття на облік як платника податків.

Позивач наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з мотивів та аргументів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 23.08.2012 року №248 ОСОБА_1 набув право на зайняття адвокатською діяльністю, про що видано свідоцтво від 30.08.2012 року НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 33).

Згідно довідки від 06.09.2012 року №430/9426 про взяття на облік платника податків адвокат ОСОБА_1 взятий на облік в органах державної податкової служби 05.09.2012 року за №9426 у Державній податковій інспекції в Обухівському районі (т. 1 а.с. 40) на підставі заяви останнього від 04.09.2012 року вх. №3987/Н як самозайнятої особи.

Згідно Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці крім осіб, які обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зареєстрованої у Державній податковій інспекції Обухівського району 07.09.2012 року (т. 1 а.с. 41-141), ОСОБА_1 доходів від здійснення адвокатської діяльності не отримував.

Судом першої інстанції також встановлено, що 11.05.2019 року Відповідачем сформовано і направлено на адресу Позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску №Ф-9829-55 на суму 5 211,36 грн. (т. 1 а.с. 14), яка за наслідками адміністративного оскарження була залишена без змін рішенням Державної фіскальної служби України від 15.07.2019 року №32984/6/99-99-11-05-02-25 (т. 1 а.с. 18-20).

Також, матеріали справи свідчать, що у червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДФС у Київській області із заявою про виключення з інформаційних систем органу доходів і зборів, реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування персональних даних про заявника як про страхувальника та/або платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виключення заявника та інформації про нього з вказаних інформаційних систем та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (т. 1 а.с. 23-25).

Листом від 10.07.2019 року №16588/Н/10-36-13-01 ГУ ДФС у Київській області повідомило ОСОБА_1 , що останній перебуває на податковому обліку у контролюючого органу з 05.01.2014 року як платник податків за основним місцем обліку, а з 05.09.2012 року по ОСОБА_1 до інформаційної системи були внесені відомості про реєстрацію його як особи, що провадить незалежну професійну діяльність - адвокат. Крім того, зазначено, що листом від 18.07.2018 року №2175/Г/10-13-10-16-08-011 Позивача було повідомлено про необхідність подання заяви за формою 1-ЄСВ для взяття на облік як платника єдиного внеску, а також внесено до реєстру страхувальників як особу, що провадить незалежну професійну діяльність з ознакою «платник не подав заяву для взяття на облік» (т. 1 а.с. 26-28).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26.07.2019 року у справі №320/2045/19, яке набрало законної сили 12.11.2019 року, визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДФС у Київській області про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 14.02.2019 року №Ф-9829-55 на суму 2 457,18 грн., яка обліковувалася за Позивачем станом на 31.01.2019 року (т. 1 а.с. 150-157; т. 2 а.с. 57-58).

Поряд з викладеним, матеріали справи свідчать, що у період з січня 2018 року по червень 2019 року ОСОБА_1 працював у ТОВ «Іст Агро Сервіс» на посаді начальника юридичного управління та за нього роботодавцем сплачувався єдиний внесок (т. 1 а.с. 38-39).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 14, 19, 19-1 Податкового кодексу України, ст. ст. 1, 4, 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а також ряду підзаконних актів, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на безпідставність взяття ГУ ДПС у Київській області ОСОБА_1 на облік як платника єдиного внеску - особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, а також відсутність належних і допустимих доказів отримання останнім доходу як самозайнятою особою - адвокатом.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник», за яким це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

Відповідно до абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

У свою чергу, згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску, є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону).

Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 у редакції, яка діяла до 31.12.2017 року, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

При цьому, у редакції статті 9 Закону, яка діє з 01.01.2018 року встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний соціальний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону був зроблений Верховним Судом в постанові від 27.11.2019 року у справі №160/3114/19 та у подальшому підтриманий, зокрема, у постановах від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 та від 17.06.2020 року у справі №400/2263/19.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, починаючи з 12.04.2017 року ОСОБА_1 працює на посаді начальника юридичного управління ТОВ «Іст Агро Серіс» (т. 1 а.с. 38-39). При цьому, згідно вказаних довідок роботодавця у період з 01.01.2018 року по 30.06.2019 року останнім сплачувався за Позивача єдиний внесок у розмірі, не менше мінімального.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана вимога від 11.05.2019 року №Ф-9829-55 прийнята ГУ ДПС у Київській області всупереч положень чинного законодавства, оскільки нею зумовлено виникнення обов`язку у ОСОБА_1 з подвійної сплати єдиного внеску, що помилково не було враховано судом першої інстанції.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постановах від 23.01.2020 року у справі №480/4656/18, від 02.04.2020 року у справі №620/2449/19, від 07.05.2020 року у справі №140/1428/19.

До того ж, суд першої інстанції обґрунтовано підкреслив, що спірна у даній справі вимога про сплату боргу (недоїмки) охоплює період - 4 квартал 2018 року та 1 квартал 2019 року. Водночас, рішенням суду у справі №320/2045/19, яке набрало законної сили 12.11.2019 року, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 року №Ф-9829-55 за 4 квартал 2018 року.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції в частині обґрунтованості позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУ ДПС у Київській області та зобов`язання останнє вчинити дії, судова колегія у розрізі доводів апеляційної скарги та аргументів відзиву на неї, вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як було зазначено вище, за правилами п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Приписи ч. 2 ст. 5 Закону визначають, що взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 4, 5, 5-1 та 15 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб.

Питання взяття на облік, внесення змін до облікових даних та зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у територіальних органах ДФС, надання контролюючим органам відомостей про зміну класу професійного ризику виробництва Фондом соціального страхування за період до 01 січня 2016 року, надання Пенсійному фонду України та фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про взяття на облік/зняття з обліку платників єдиного внеску визначаються затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014 року № 1162 Порядком обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Порядок №1162), який в силу п. 3 розд. І останнього поширюється на поширюється на платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 Закону.

Згідно п. 1 розд. ІІІ Порядку №1162 взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1, заяви про взяття на облік платника єдиного внеску (члена фермерського господарства) за формою № 12-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку.

Приписи п. 2 розд. ІІІ Порядку №1162 визначають, що платники єдиного внеску, зазначені в пункті 5 частини першої статті 4 Закону, подають заяву за формою № 1-ЄСВ (додаток 1) протягом 10 календарних днів після державної реєстрації незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання документа, що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності.

Тобто, положеннями Порядку №1162 не передбачено для контролюючого органу можливості самостійного взяття на облік як платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, шляхом встановлення ознаки незалежної професійної діяльності. Взяття такої особи на облік платників єдиного внеску можливе виключно за її заявою.

При цьому, зі змісту п. 4 розділу VI Порядку № 1162 випливає, що фізична особа, зареєстрована як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, але не перебуває на обліку чи знята з обліку в контролюючому органі, обліковується в реєстрі страхувальників як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, з ознакою «платник не подав заяви для взяття на облік».

З матеріалів справи, зокрема, зі змісту позовної заяви, вбачається, що із заявою про постановку на облік як особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, Позивач не звертався. Разом з тим, 18.07.2018 року Відповідач самостійно включив останнього до реєстру страхувальників за кодом 230 «Особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності», що підтверджується копією витягу форми 2-ВРС від 26.07.2019 року №11168 (т. 1 а.с. 158).

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, дії ГУ ДПС у Київській області щодо самостійного встановлення ОСОБА_1 ознаки незалежної професійної діяльності не узгоджуються з нормами Порядку № 1162, якими визначено процедуру взяття на облік платників єдиного внеску.

Посилання Апелянта на п. 4 розд. VI Порядку № 1162, як на обґрунтування правомірності дій контролюючого органу щодо самостійного встановлення Позивачу ознаки незалежної професійної діяльності, судова колегія оцінює критично, оскільки закріплене цим пунктом право контролюючого органу брати на облік як платника єдиного внеску особу, яка провадить незалежну професійну діяльність і не перебуває на такому обліку, може бути реалізоване виключно у разі подання цією особою відповідної заяви.

За правилами п. 3 розд. ІІІ Порядку №1162 платникам єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», контролюючим органом наступного робочого дня з дня взяття на облік безоплатно надсилається (вручається) повідомлення про взяття їх на облік за формою № 2-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 16 Закону ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру здійснюється на підставі положення, що затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 20 Закону реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд України, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Приписи абз. 3 ч. 2 ст. 20 Закону визначають, що відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, подаються безпосередньо зазначеними особами.

Порядок організації ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та порядок надання інформації з реєстру застрахованих осіб визначається Положенням про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 року № 10-1 (далі - Положення №10-1).

Згідно п. 1 розд. ІІІ Положення №10-1 з метою забезпечення обробки інформації в реєстрі застрахованих осіб для кожної застрахованої особи автоматично створюється облікова картка, якій присвоюється номер облікової картки.

Відповідно до п. 2 розд. ІІІ Положення №10-1 облікова картка відкривається в разі, зокрема, надходження у складі звітності відомостей про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; в інших випадках, передбачених Законом.

За правилами п. 2 розд. ІV Положення № 10-1 до облікових карток реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, зокрема відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; відомості про нарахування страхових внесків та єдиного внеску фізичними особами - підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність.

Процедуру, форму, строки подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску до ДФС України, яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує, зокрема, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, її територіальних органів, визначає затверджений наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 року № 435 Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Порядок №435).

Пунктом 4 розділу ІІІ Порядку № 435 передбачено, що особи, які провадять незалежну професійну діяльність, формують та подають самі за себе до органів доходів і зборів Звіт один раз на рік до 01 травня року, що настає за звітним періодом.

Звітним періодом для них є календарний рік.

Звіт подається за формою № Д5 із зазначенням типу форми «початкова».

Отже, аналіз приписів Закону та Положення №10-1 свідчить про відсутність повноважень у контролюючого органу за власною ініціативою без наявності звітності платника єдиного внеску (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність/фізичної особи - підприємця), в якій містяться відомості про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, вносити зміни (подавати інформацію до Пенсійного фонду України щодо змін) до облікової картки платника єдиного внеску шляхом встановлення ознаки незалежної професійної діяльності та відповідно нараховувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску на місяць, визначеного Законом, як граничний мінімальний внесок для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до п. 1.3 ст. 1 Податкового кодексу України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», проведення комплексних перевірок з метою виявлення фінансових рахунків та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Відтак, положення Податкового кодексу України не регулюють питання, зокрема, погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 2 Закону виключно останнім визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Отже, хоча процедура щодо обліку платників єдиного внеску й була встановлена підзаконним нормативно-правовим актом, однак у частині визначення видів платників єдиного соціального внеску вона суперечить Закону, тому немає підстав вважати, що дії органу, який використовував таку процедуру, узгоджуються з принципом належного врядування, оскільки надано перевагу приписам нормативно-правового акта, нижчому за ієрархією від указаного Закону.

Наведені висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у зразковій справі № 520/3939/19.

Посилання Апелянта на неврахування судом першої інстанції того, що на підставі самостійно поданої 04.09.2012 року заяви (для самозайнятих осіб) ОСОБА_1 був зареєстрований платником податків і зборів, а відтак останній зареєстрований як особа, що має намір провадити незалежну професійну діяльність, судова колегія вважає помилковим з огляду на таке.

Аналіз змісту вказаної заяви свідчить, що остання подавался Позивачем на виконання вимог п. 6.9 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року № 1588.

Натомість, взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 1, 4 та 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у вересні 2012 року регламентувалося Порядком взяття на облік та зняття з обліку в органах Пенсійного фонду України платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 27.09.2010 року № 21-6.

Пунктом 4.2 вказаного Порядку передбачено, що платники єдиного внеску (фізичні особи), на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», беруться на облік в органах Пенсійного фонду за місцем проживання не пізніше наступного робочого дня з дня отримання від них заяви за формою згідно з додатком 2 або 3.

Заява зазначеними платниками подається в 10-денний термін із дня початку провадження відповідної діяльності або укладення трудового договору з найманим працівником чи укладення договору цивільно-правового характеру з фізичною особою.

Оскільки матеріалами справи не підтверджується подання ОСОБА_1 відповідної заяви до органів Пенсійного фонду України до моменту початку адміністрування єдиного внеску органами доходів і зборів, то посилання Апелянта на реєстрацію Позивача у податковому органі як самозайнятої особи не спростовує правильності висновків суду про те, що заяви про взяття на облік як платника єдиного внеску останній не подавав.

Крім іншого, судом апеляційної інстанції відхиляються посилання Апелянта на те, що згідно п. 4 розд. VI Порядку №1162 якщо контролюючими органами при здійсненні своїх функцій за результатами перевірок та звірок, або на підставі інформації від третіх осіб, або на підставі даних інших державних органів чи відповідних державних реєстрів встановлено, що фізична особа, зареєстрована як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, але не перебуває на обліку чи знята з обліку в контролюючому органі, то такий орган повідомляє таку особу про необхідність подання заяви за формою 1-ЄСВ для взяття її на облік як платника єдиного внеску. Така фізична особа обліковується в реєстрі страхувальників як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, з ознакою «платник не подав заяви для взяття на облік». Якщо така фізична особа подала до контролюючого органу заяву для взяття на облік відповідно до Порядку № 1588, до Реєстру страхувальників вноситься дата взяття на облік платника єдиного внеску, яка відповідає даті взяття на облік як платника податків.

Так, ГУ ДПС у Київській області не було враховано, що згаданий пункт 4 розділу VI Порядку №1162 доповнений реченням «Якщо така фізична особа подала до контролюючого органу заяву для взяття на облік відповідно до Порядку № 1588, до Реєстру страхувальників вноситься дата взяття на облік платника єдиного внеску, яка відповідає даті взяття на облік як платника податків.» згідно наказу Міністерства фінансів України від 21.10.2019 року №436 «Про затвердження Змін до Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності 19.01.2020 року. Відтак, на момент виникнення спірних правовідносин, які мали місце у червні 2019 року, вказані положення Порядку №1162 не були чинними, а тому не можуть бути застосовані.

Як було встановлено раніше, ГУ ДПС у Київській області було включено відомості про ОСОБА_1 як особу, що проводить незалежну професійну діяльність - адвокатську діяльність, до бази даних «Інформаційна система «Податковий блок», з якої автоматично було перенесено інформацію до реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Підпунктом 19-1.1.10 пункту 19-1.1 статті 19 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу, зокрема, забезпечують ведення обліку податків, зборів, платежів.

Відповідно до вимог Податкового кодексу України, з метою реалізації підпункту 19-1.1.10 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України, підпункту 5 пункту 4 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №375, та з метою удосконалення оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджету та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 №422 затверджено Порядок ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (Порядок №422).

Відповідно до абз. абз. 6-14 п. 2 розд. I Порядку №422 інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

Інформаційна система органів ДФС - інтегрована структура, що складається з одного чи більшої кількості процесів, компонентів апаратного та програмного забезпечення, засобів та персоналу, що забезпечує можливість задоволення встановленої потреби або цільової функції.

Коректність даних інформаційної системи - відповідність інформації, що зберігається в інформаційній системі, встановленим алгоритмам (правилам) її співставності та логічного і арифметичного контролю.

Облікова операція - дія в ІКП, яка призводить до змін облікових показників.

Облікові показники - показники, що інтегруються в процесі ведення оперативного обліку.

Оперативний облік - процес відображення, систематизації та узагальнення первинних показників через їх перетворення в облікові показники в ІКП.

Первинні документи - документи, що складені платниками податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску та/або органами ДФС, іншими органами влади згідно з чинним законодавством (податкові декларації, митні декларації, аркуші коригування, уточнюючі розрахунки, податкові повідомлення-рішення, рішення контролюючого органу, вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, судові рішення, рішення про розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу), інформація органів Державної казначейської служби України про надходження податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів та єдиного внеску тощо).

Первинні показники - показники, що містяться у первинних документах та є визначальними для характеристики процесів адміністрування податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів та єдиного внеску.

Відповідно до абзаців першого - другого пункту 5 Розділу I Порядку №422 контроль достовірності первинних показників за податками і зборами, митними та іншими платежами до бюджетів та єдиним внеском здійснюється керівниками структурних підрозділів органів ДФС за напрямами роботи.

Загальний контроль за достовірністю відображення в ІКП облікових показників забезпечується підрозділом, який здійснює облік платежів та інших надходжень.

Абзацами 5-6 п. 5 розд. I Порядку №422 визначено, що у разі необхідності коригування облікових показників ІКП у ручному режимі таке коригування здійснюється виключно за рішенням керівника (заступника керівника) органу ДФС, підготовленим відповідним структурним підрозділом за напрямом роботи.

Отже, відображення податковим органом в інтегрованих картках платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань спричиняють правові наслідки саме для платника податку, оскільки від правомірності таких дій фактично залежить фінансовий стан платника податків у розрізі розрахунків із бюджетом, зокрема, щодо наявності та вірного розрахунку заборгованості перед бюджетом з урахуванням періоду її виникнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування створюється для забезпечення, зокрема, ведення обліку платників і застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікації.

Державний реєстр складається з реєстру страхувальників і реєстру застрахованих осіб (ч. 2 ст. 16 Закону).

Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 16 Закону ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру здійснюється на підставі положення, що затверджується Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому, відповідно до абз. 3 ч. 1 та абз. 3 ч. 2 ст. 20 Закону реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, подаються безпосередньо зазначеними особами.

Пунктом 1 розділу ІІІ згаданого вище Положення №10-1 передбачено, що з метою забезпечення обробки інформації в Реєстрі застрахованих осіб для кожної застрахованої особи автоматично створюється облікова картка, якій присвоюється номер облікової картки.

Згідно п. 2 розд. ІІІ Положення №10-1 облікова картка відкривається у разі, зокрема, надходження у складі звітності відомостей про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; в інших випадках, передбачених Законом.

До облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, зокрема відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; відомості про нарахування страхових внесків та єдиного внеску фізичними особами - підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність.

Як було встановлено раніше, недоїмка з єдиного соціального внеску виникла у ОСОБА_1 на підставі щоквартальних нарахувань за І квартал 2018 року та І квартал 2019 року по ЄСВ в інтегрованій картці платника податків Позивача як особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, а саме - адвокатську. При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, у ОСОБА_1 відсутній обов`язок сплачувати єдиний внесок як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у тому числі адвокатську, оскільки дохід від такої діяльності Позивач не отримував. При цьому останній є працевлаштованим як у період, за який нараховано суми до сплати і сформовано оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки), так й у період розгляду даної справи, відтак сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за нього здійснює роботодавцем.

Суд першої інстанції вірно підкреслив, що, не зважаючи на рішення суду у справі №320/2045/19 про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-9829-55 від 14.02.2019 року та оскарження спірної вимоги у даній справі, Відповідачем 12.08.2019 року було сформовано нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9829-55 на суму 7965,54 грн.

Відтак, як вірно підкреслено Київським окружним адміністративним судом, не дивлячись на висновки суду, які викладені у рішенні від 26.07.2019 у справі № 320/2045/19, яке набрало законної сили, Відповідач системно протиправно порушує права Позивача, продовжуючи формувати та надсилати останньому як платнику ЄСВ - особі, яка здійснює незалежну, професійну діяльність відповідні вимоги. Викладене, у свою чергу, вказує на те, що контролюючим органом не вчинено жодних дій, які б свідчили про приведення у відповідність облікових даних інформаційної системи органу доходів та зборів з урахуванням відсутності підстав для нарахування єдиного внеску ОСОБА_1 як особі, яка здійснює незалежну професійну діяльність, а саме адвокатську.

За таких обставин, зважаючи, що Позивач працює за умовами трудового договору, не здійснює незалежну професійну діяльність та не отримує дохід від такої діяльності і відповідно не є таким платником, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність протиправної бездіяльності ГУ ДПС у Київській області щодо не виключення інформації про ОСОБА_1 , як про платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та страхувальника з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з інформаційних баз органів доходів та зборів та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. п. 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм випливає, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справа № 461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 208/8402/14-а та від 29.03.2018 року справі №816/303/16.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

Відповідно до підпункту 6 пункту 4 Положення про Головне управління ДПС у Київській області, затвердженого наказом Державної податкової служби України від 12.07.2019 року №14 (зі змінами, внесеними наказом від 12.02.2020 року №81), ГУ ДПС відповідно до покладених на нього завдань здійснює у межах повноважень, передбачених законом, формування та ведення Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, інших реєстрів, банків і баз даних, ведення якого покладено законодавством на ДПС, а також реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, як вірно зазначено ОСОБА_1 у додаткових поясненнях, саме до компетенції ГУ ДПС у Київській області належать повноваження щодо ведення, зокрема, реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За таких обставин, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що у межах даної справи повноваження Відповідача не є дискреційними. Викладене свідчить, що судом було обґрунтовано погоджено вірність обраного Позивачем способу захисту.

Посилання Апелянта про те, що оскаржуване судове рішення в частині зобов`язання ГУ ДПС у Київській області вчинити дії фактично є задоволенням позову на майбутнє та у подальшому може надати можливість ОСОБА_1 ухилятися від сплати податків та зборів, судова колегія оцінює критично, оскільки встановлені вище обставини безпідставного включення Позивача до реєстру страхувальників не можуть мати наслідком продовження перебування особи у такому реєстрі. Крім того, як вже було підкреслено раніше, платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. А необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску.

Щодо доводів ГУ ДПС у Київській області про безпідставність встановлення судового контролю за виконанням рішення у даній справі, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, тобто, наділений правом, під час прийняття постанови у справі. При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додатковій постанові від 31.07.2018 року у справі №235/7638/16-а.

Суд вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, колегія суддів зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Таким чином, оскільки за наслідками розгляду справи суд першої інстанції прийшов до висновку, що існують достатні підстави для встановлення судового контролю за виконанням рішення від 03.12.2019 року, вирішення цього питання належить до дискреційних повноважень такого суду, а Відповідачем у додаткових поясненнях на апеляційну скаргу не спростовано наявність підстав для його встановлення, судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення у відповідній частині.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 24» червня 2020 року.