Справа № 400/3561/19
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 червня 2020 р. № 400/3561/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В. В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2
про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , у якій просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови провести позивачу перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 за період з 01.10.1997 по 31.12.2014; зобов`язати відповідача провести позивачу перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 за період з 01.10.1997 по 31.12.2014, врахувати базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.10.1997.

Крім того, позивач просить розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у його відсутність; допустити рішення суду до негайного виконання; зобов`язати відповідача у встановлений судом строк подати звіт про виконання рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на обставину невиплати йому індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 за період з 01.10.1997 по 31.12.2014.

Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, позовних вимог не заперечив.

Ухвала про відкриття провадження у справі направлялася відповідачу судом рекомендованим поштовим відправленням № 940 із зворотним повідомленням, яке повернулося до суду із відміткою оператора поштового зв`язку «Причина повернення: за закінченням терміну зберігання».

Заяв про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи не надходило, у зв`язку з чим, відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

З 25.09.1997 по 31.05.2018 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з особової справи позивача (а. с. 26-30) та копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.05.2018 № 125 (а.с. 32).

Під час проходження військової служби у спірний період позивачу не виплачувалася індексація грошового забезпечення, що підтверджується копіями архівної довідки від 08.08.2019 № М-970/1140 (а. с. 17-22), грошового атестату серії ЗУ № 004490 (а. с. 33), довідки від 04.10.2018 № 76/903 (а. с. 34-35).

20.09.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою від 16.09.2019 (а. с. 53), в якій просив провести йому перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 в період з 01.10.1997 по 31.12.2014.

Листом від 01.10.2019 № 82/614 (а. с. 51-52) відповідач повідомив позивачу про відсутність правових підстав для проведення позивачу індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби в період з 01.10.1997 по 31.12.2014, з посиланням на статті 23 і 116 Бюджетного кодексу України та зазначив, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. За твердженням відповідача, оскільки військова частина НОМЕР_1 повністю фінансується з Державного бюджету України, джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовців та проведення індексації грошових доходів населення є виключно Державний бюджет України. Посилаючись на «Порядок проведення індексації грошових доходів населення», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі Порядок № 1078) та лист Міністерства соціальної політики України від 04.07.2017 № 220/5140, відповідач зазначив, що проведення індексації грошових доходів населення, у тому числі грошового забезпечення, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Відповідач вказав, що Порядок № 1078 не передбачає механізму виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди.

Отже, спір між сторонами виник у зв`язку з невиплатою позивачу індексації грошового забезпечення у період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених Законом.

Абзац 2 частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII встановлює, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

За змістом частин другої та третьої статті 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Станом на 01.10.1997 (початкова дата спірного періоду) правові, економічні й організаційні основи індексації грошових доходів населення були передбачені Законом Української Радянської Соціалістичної Республіки від 03.07.1991 № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон УРСР № 1282-XII ).

Згідно із статтями 1, 2 Закону УРСР № 1282-XII індексація - встановлений актами законодавства Української РСР механізм підвищення грошових доходів громадян, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати їм подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи громадян, що одержуються ними в карбованцях на території Української РСР і не мають разового характеру: державні пенсії, соціальна допомога (сім`ям з дітьми, по безробіттю, тимчасовій непрацездатності тощо), стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним своїх трудових обов`язків, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника тощо.

Відповідно до статті 3 Закону УРСР № 1282-XII, індексація грошових доходів провадиться у разі, коли індекс споживчих цін перевищив заздалегідь визначену величину, яка є порогом індексації. Величина порога індексації визначається Верховною Радою Української РСР.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 03.07.1991 № 1283-ХІІ «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про індексацію грошових доходів населення» (далі постанова ВР УРСР № 1283-ХІІ) установлено величину порога індексації, що дорівнює 5-процентному зростанню цін на споживчі товари і послуги.

Законом України від 25.04.1997 № 234/97-ВР «Про внесення змін до Закону Української РСР "Про індексацію грошових доходів населення", що набрав чинності з 06.01.1998, Закон УРСР № 1282-XII викладено в новій редакції, у тому числі змінена назва на Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон України №1282-XII).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України № 1282-XII (у редакції, чинній на початок спірного періоду), індексації підлягають грошові доходи громадян, що одержуються ними в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Згідно із статтею 4 Закону України № 1282-XII (у редакції, чинній на початок спірного періоду), обчислення індексу споживчих цін з наростаючим підсумком для індексації грошових доходів громадян починається з 1 січня 1997 року, і індексація провадиться, якщо індекс споживчих цін перевищив 105 відсотків (величина порога індексації). Обчислення індексу споживчих цін для здійснення подальшої індексації грошових доходів громадян починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив 105 відсотків.

За нормами статті 6 Закону України № 1282-XII (у редакції, чинній на початок спірного періоду), підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок коштів відповідного бюджету.

Відповідно до статті 33 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» у редакції, чинній на дату початку спірного періоду, в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

За змістом статті 2 Закону України № 1282-XII в редакції, чинній на кінець спірного періоду (31.12.2014), індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, у тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно із статтею 4 Закону України № 1282-XII в редакції, чинній на кінець спірного періоду (31.12.2014), індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при изначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 5 Закону України № 1282-XII в редакції, чинній на кінець спірного періоду (31.12.2014), підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Отже, законодавство, чинне протягом спірного періоду, передбачало обов`язкову індексацію заробітної плати (грошового забезпечення).

Стаття 18 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначає, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

З листа відповідача від 01.10.2019 № 82/614 вбачається, що індексація грошового забезпечення у спірний період позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення).

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, ненарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення у заявлений позивачем спірний період з 01.10.1997 по 31.12.2014 є порушенням вимог чинних у різний час протягом спірного періоду Закону УРСР № 1282-ХІІ, Закону України № 1282-XII та порушує права позивача.

Частина четверта статті 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком (стаття 233 Кодексу законів про працю України).

На підставі вищезазначеного суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягала у ненарахуванні та невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення у період з 01.10.1997 по 31.12.2014 та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за цей період.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача врахувати базовий місяць індексації з моменту підвищення посадового окладу 01.10.1997 суд зазначає таке.

В обґрунтування цієї частини позовних вимог позивач вказує, що «під час проходження військової служби основний розмір грошового забезпечення, з якого починається відлік часу на право отримання індексації мого грошового забезпечення, змінився 01.10.1997 з моменту мого призначення для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ».

Суд бере до уваги, що поняття базового місяця індексації запроваджене Порядком проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.1998 № 663, який був чинним з 21.05.1998 по 17.07.2003. Згідно з пунктом 5 цієї постанови, у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, мінімальної пенсії, соціальної допомоги та стипендії місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів громадян. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, згідно з пунктом 5 якого у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення.

За приписами частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивач не надав доказів підвищення посадового окладу з 01.10.1997. Крім того, чинне станом на 01.10.1997 законодавство не передбачало визначення базового місяця індексації.

На підставі наведеного вище суд дійшов висновку про відмову в позові в цій частині.

Отже, позов належить задовольнити частково.

Судові витрати у справі відсутні.

Щодо клопотання позивача про зобов`язання відповідача подати до суду в установлений судом строк звіт щодо виконання рішення суду, суд зазначає таке.

За нормами частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, а, отже, наділений правом, а не закріпленим обов`язком під час прийняття рішення у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а у разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладанням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися залежно від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами.

Аналогічна правова позиція підтверджується практикою Верховного Суду, що викладена у додатковій постанові від 31.07.2018 у справі №235/7638/16-а (адміністративне провадження № К/9901/43354/18) та в ухвалі від 23.04.2019 у справі № 805/516/18-а.

Зокрема, Верховний Суд зазначив у цих справах, що з огляду на ненаведення позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останнім доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про встановлення судового контролю.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання рішення суду, враховуючи відсутність будь-яких доводів та доказів, які б свідчили про наявність ризиків ухилення відповідача від виконання рішення суду.

Суд також не вбачає підстав для допущення до негайного виконання рішення суду, оскільки стаття 371 Кодексу адміністративного судочинства України («Судові рішення, які виконуються негайно») не передбачає допущення до негайного виконання рішення суду про зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення в період з 01.10.1997 по 31.12.2014.

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.10.1997 по 31.12.2014.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя В.В. Птичкіна