Справа № 460/3050/18
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2020 року

Київ

справа № 460/3050/18

адміністративне провадження № К/9901/32506/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у касаційній інстанції адміністративну справу №460/3050/18

за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, -

за касаційною скаргою Міністерства юстиції України

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Щербакова В.В.,

на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суд від 05 листопада 2019 року, ухвалене колегією у складі головуючого Сеника Р.П., суддів Обрізка І.М., Попка Я.С.,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

1. У грудні 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач) в якому просила:

1.1. визнати протиправною бездіяльність щодо невиконання рішення Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 у справі №817/1828/15 про поновлення на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та не видання відповідного наказу про поновлення;

1.2. стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 у справі № 817/1828/15 за період з 10 вересня 2015 року по день постановлення судом рішення у цій справі.

2. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує на те, що постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 у справі №817/1828/15 скасовано постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року. Визнано протиправними та скасовано накази Міністерства юстиції України від 03 червня 2015 року № 1797к та № 365. Поновлено її на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з 06 червня 2015 року та стягнуто з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 15 140 грн.

2.1. На час звернення до суду з даним позовом відповідачем не було ознайомлено її з наказом про поновлення на зазначеній посаді та не виплачено стягнута цим рішенням на її користь заробітна плата, тобто дане рішення відповідачем виконано не було. З огляду на зазначене позивачка вважає, що відповідач відповідно до статті 236 КЗпП України має обов`язок сплатити на її користь середній заробіток за час затримки виконання судового рішення.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суд від 05 листопада 2019 року, позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 11 вересня 2015 року по 07 травня 2019 року в розмірі 465 713,81 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

3.1. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з висновками суду якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позовна вимога про стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 у справі № 817/1828/15 є обґрунтованою. Відповідачем не виконано дане судове рішення, тому на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток в розмірі 465 713,81 грн.

3.2. Період для обрахунку середнього заробітку за час невиконання судового рішення у даному випадку слід обраховувати з 11 вересня 2015 року, оскільки постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнуто за період з 03 червня 2015 року до 10 вересня 2015 року. Загальна сума середнього заробітку за невиконання судового рішення становить 465 713,81 грн.

3.3. Водночас позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 у справі № 817/1828/15 та не видання наказу про поновлення позивачки на роботі задоволенню не підлягають. Вказаним судовим рішенням позовні вимоги про скасування наказів відповідача та поновлення на роботі були задоволені в повному обсязі. Тобто права позивачки були захищені судом, який розглядав справу № 817/1828/15. У разі ж задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України щодо невиконання цього судового рішення буде порушено принцип правової визначеності, відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для сторін і не підлягає сумніву. У разі якщо судове рішення не виконується, особа має право подати заяву в порядку статті 383 КАС України, а не позовну заяву.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції

4. У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Міністерства юстиції України, в якій скаржник просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суд від 05 листопада 2019 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

5. В обгрунтування касаційної скарги скаржник вказує на те, що оскаржувані судові рішення прийняті судами попередній інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права, за неправильної правової оцінки обставин справи, що призвело до ухвалення незаконних рішень, неправильного вирішення спору та відповідно до статті 351 КАС України є підставою для скасування таких судових рішень та ухвалення нового рішення у справі.

5.1. На думку скаржника постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 у справі № 817/1828/15 позивачка поновлено на посаді, якої фактично ніколи не існувало. Судом апеляційної інстанції у справі № 817/1828/15 встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 вирішено ліквідувати, зокрема, Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції України завдання і функції з реалізації державної політики в даній справі, у зв`язку з чим посада позивачки була скорочена.

5.2. Також скаржник вказує на те, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, не навели мотивів застосування коричуючих коефіцієнтів у зв`язку з підвищенням заробітної плати та не зазначили жодного нормативного акту, відповідно до якого відбулося підвищення осадового окладу за посадою позивачки. Розраховуючи розмір такого коефіцієнту слід новий оклад за посадою позивачки (що визначено штатним розписом) розділити на оклад до підвищення. Однак, посада позивачки відсутня у штатному розписі Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі - ГУТЮ у Рівненській області), оскільки вона була скорочена ще у 2015 році. Тобто жодного підвищення посадового окладу позивачки не відбулося, відбувалося лише підвищення посадових окладах за посадами, передбаченими штатними розписами, затвердженими після скорочення посади позивачки.

5.3. Такі висновки суперечать практиці Верховного Суду, викладеній у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 335/927/18. Так у даній справі Верховним Судом вказано на те, що у разі поновлення на посаді працівника звільненого за скороченням, його середній заробіток підлягає обрахуванню відповідно до Порядку № 100. Коригування середньої заробітної плати на коефіцієнт підвищення застосовується лише тоді, коли після звільнення працівника відбулося підвищення заробітної плати за тією посадою, яку працівник обіймав, з тими ж функціональними обов`язками. У даному випадку підвищення посадових окладів відбулося після скорочення посади позивачки. Оскільки посаду позивачки було скорочено, тому посадовий оклад за посадою з відмінними функціональними обов`язками не може бути взято до розрахунку її середнього заробітку. Таким чином коефіцієнт підвищення заробітної плати, передбачений пунктом 10 Порядку № 100 у даному випадку не підлягає застосуванню. Висновки судів попередніх інстанцій про застосування у даному випадку коефіцієнта підвищення заробітної плати є такими, що зроблені з порушенням норм матеріального права.

5.4. Судами попередніх інстанцій зроблено помилкові висновки про необхідність визначення розміру середнього заробітку позивачки виходячи з нових умов праці, оскільки з 01 травня 2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII. Такі висновки зроблені з порушенням норм матеріального права. Суди самостійно визначили нові умови праці позивачки, перебравши на себе повноваження суб`єкта владних повноважень, зокрема і Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Будь-які акти щодо встановлення позивачці нового окладу, рангу, та надбавки за вислугу років після набрання цим законом чинності не приймалось. З відповідними заявами позивачка до відповідача не зверталась, а оклад позивача було визначено штатним розписом ГУТЮ у Рівненській області, затвердженим 24 січня 2015 року.

5.5. У своєму розрахунку суд першої інстанції виходить з посадового окладу заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби та відповідно бере до уваги штатний розпис головного територіального управління від 24 травня 2015 року, де посада позивачки відсутня. Позивачка ніколи не працювала на вказаній посаді та не була поновлена на такій посаді. Отже до позивачки можуть бути застосовані умови праці, які діяли лише на час звільнення її з посади.

5.6. Висновок судів попередніх інстанції про визначення позивачці доплати за вислугу років в розмірі 48 % суперечить вимогам Закону № 889, Кодексу законів про працю України та чинному законодавству, яким визначено умови оплати праці державним службовцям та порушує права інших державних службовців на належну оплату праці. Такі висновки судів суперечить загальним принципам адміністративного судочинства щодо взяття на себе судом дискреційних повноважень суб`єкта призначення.

5.7. Також суперечать вказаному принципу і висновки судів про необхідність врахувати доплати за 4 ранг, оскільки посада, яку обіймала позивачка відноситься до категорії «Б» і їй відповідно до вимог чинного законодавства може бути присвоєно лише 6 ранг в межах цієї категорії. Судами не наведено обґрунтування про необхідність застосування під час визначення розміру середнього заробітку доплати за 4 ранг. Відповідно до чинного законодавства присвоєння рангу належить до виключних повноважень суб`єкта призначення. У даному випадку суди перебрали на себе такі повноваження. На думку скаржника підлягає врахуванню доплата за 7 ранг у розмірі 25%, яка була встановлена на час її звільнення. Підстави для здійснення доплати за ранг у більшому розмірі відсутні.

5.8. Таким чином суди на думки скаржника невірно застосували до даних правовідносин статі 39, 50 Закону № 889, статті 49-1 КЗпП України, пункту 1, 10 Порядку присвоєння рангів державним службовцям, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року № 306.

5.9. Скаржник також зазначив, що суди попередніх інстанцій під час розгляду справи допустили порушення норм процесуального права. Суди не надали оцінку всім доводам відповідача у справі, а також не зазначили мотивів неврахування усіх обставин справи. Так судами не надано оцінку причинам затримки у виконанні рішення суду у справі № 817/1828/15 та вини Міністерства юстиції України у цій затримці. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц необхідним питання під час стягнення середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення суду є поважність причин такої затримки та з`ясування періоду такої затримки. Оскільки позивачку поновлено на посаді, якої фактично ніколи не існувало, а правові підстави для введення такої посади до штатного розпису такої посади відсутні, невиконання судового рішення у даному випадку зумовлено законодавчою неможливістю видати наказ про поновлення позивачки на посаді. Також скаржник вказав на те, що судами не з`ясовано тривалість самого періоду затримки у виконання судового рішення.

6. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Єресько Л.О., суддів Загороднюка А.Г., Соколова ВМ. від 19 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за даною касаційною скаргою.

7. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 28 квітня 2020 року, закінчено підготовчі дії та призначено зазначену касаційну скаргу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до 262, 340, 344 КАС України.

Позиція інших учасників справи

8. Від позивачки надійшов відзив на касаційну скаргу, в якій вона посилаюсь на вірність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Установлені судами фактичні обставини справи

9. Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року у справі № 817/1828/15 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №1797к від 03 червня 2015 року. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 365/04/к від 03 червня 2015 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 15 140, 00 грн.

10. Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі № 817/1828/15, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року скасовано та прийнято нову постанову. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №1797 к від 03 червня 2015 року. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 365/04/к від 03 червня 2015 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 15 140, 00 грн.

11. Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо невиконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі № 817/1828/15 позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Релевантні джерела права й акти їх застосування

12. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

13. Статтею 129-1 Конституції України (в редакції станом на 30 вересня 2016 року) передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

14. Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції станом на 09 грудня 2015 року, далі - Закон № 2453-VI) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

15. Аналогічні норми закріплені у частинах другій та четвертій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (в редакції чинні на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1402-VIII), відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

16. За приписами Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606- XIV (в редакції станом на 06 червня 2015 року, далі - Закон №606- XIV) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

17. Відповідно до статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року 1404-VIII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

18. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом (частина третя статті 13 Закону № 2453-VI).

19. За приписами статті 236 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на 11 жовтня 2018 року, далі - КЗпП України) у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

20. Згідно частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР (в редакції станом на 01 січня 2015 року, далі - Закон № 202/98-ВР) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

21. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (в редакції станом на 07 серпня 2015 року, далі - Порядок № 100).

22. Відповідно до пункту 1 Порядку № 100 цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: а) надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки; б) надання працівникам творчої відпустки; в) виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час; г) переведення працівників на іншу легшу нижчеоплачувану роботу за станом здоров`я; д) переведення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на іншу легшу роботу; е) надання жінкам додаткових перерв для годування дитини; є) виплати вихідної допомоги; ж) службових відряджень; з) вимушеного прогулу; и) направлення працівників на обстеження до медичних закладів; і) звільнення працівників-донорів від роботи; ї) залучення працівників до виконання військових обов`язків; й) тимчасового переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижчеоплачувану роботу; л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

23. Пунктом 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. ( Абзац перший пункту 2 в редакції Постанови КМ N 185 ( 185-97-п ) від 24.02.97 ).

23.1. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

23.2. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

23.3. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

23.4. Працівникам плаваючого складу суден флоту рибної промисловості і працівникам, зайнятим на підприємствах із сезонним характером виробництва, з урахуванням значного коливання протягом року заробітної плати, в інших випадках збереження середньої заробітної плати вона може обчислюватись виходячи з виплат за 12 календарних місяців.

23.5. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

23.6. У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

23.7. У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

23.8. Для працівників з відрядною оплатою праці у разі відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може замінюватись іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду.

24. Пунктом 3 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

25. Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік.

26. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

27. При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

28. Згідно пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

29. Пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

29.1. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

29.2. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

30. За змістом пункту 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

30.1. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

30.2. У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

30.3. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

31. За приписами частини статті 6 Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР (в редакції чинній на момент розгляду справи № 817/1828/15, далі - Закон № 202/98-ВР) працівники органів державної виконавчої служби (державні виконавці, керівні працівники і спеціалісти Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції) є державними службовцями.

32. За приписами статті 13 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 889-VIII) заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

33. Відповідно до частини першої та четвертої статті 39 Закону № 889-VIII ранги державних службовців є видом спеціальних звань. Ранги державним службовцям присвоює суб`єкт призначення, крім випадків, передбачених законом.

34. Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 39 Закону № 889-VIII ранги державних службовців присвоюються одночасно з призначенням на посаду державної служби, а в разі встановлення випробування - після закінчення його строку. Державному службовцю, який вперше призначається на посаду державної служби, присвоюється найнижчий ранг у межах відповідної категорії посад. Черговий ранг у межах відповідної категорії посад присвоюється державному службовцю через кожні три роки з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності.

35. Частиною другою статті 50 Закону № 889-VIII визначено, що заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; 5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; 6) премії (у разі встановлення).

36. Відповідно до частин першої та другої статті 52 Закону № 889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу. Розмір надбавки за ранг державного службовця визначається Кабінетом Міністрів України під час затвердження схеми посадових окладів на посадах державної служби.

Позиція Верховного Суду

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

37. 08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

38. Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 460-ІХ, касаційний розгляд справи буде здійснюватися в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

39. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із того, що з метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підставі позову у суді касаційної інстанції не допускається.

40. Згідно з нормою частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

41. Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень на момент їх ухвалення визначалися статтею 242 КАС України (в редакції до 08 лютого 2020 року), відповідно до яких судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справ, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

42. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

43. Спірним питанням у даній справі є бездіяльність Міністерства юстиції України щодо виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі № 817/1828/15 в частині поновлення на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання цього судового рішення за період з 10 вересня 2015 року.

44. Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі № 817/1828/15 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та не видання відповідного наказу про поновлення Верховний Суд зазначає таке.

45. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

46. За частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьомуЗаконі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

47. Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

48. З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII, у рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

49. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.

50. Така правова позиція викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а. Підстав для відступу від такої правової позиції під час розгляду даної справи відсутні.

51. Вказані обставини не були зазначені скаржником у доводах касаційної скарги, однак відповідно до частини другої статті 354 КАС України порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

52. Ураховуючи наведене Верховний Суд зазначає, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі № 817/1828/15.

53. Даний спір у означеній частині не є публічно-правовим спором в розумінні статті 19 КАС України та не належить до юрисдикції адміністративних судів. Отже оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні цих позовних вимог підлягають скасуванню, а провадження у частині означених позовних вимог закриттю, оскільки такий спір не може бути вирішений в жодній юрисдикції.

54. Однак зазначене не перешкоджає позивачу звернутися до суду за захистом своїх порушених права в порядку статті 236 КЗпП України.

55. Щодо позовних вимог про стягнення з Міністерства юстиції України на користь позивачки середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення відповідно до статті 236 КЗпП України Верховний Суд зазначає таке.

56. Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем не виконано постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року та станом на час розгляду справи у суді не поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Відтак з відповідача слід стягнути середній заробіток за невиконання цього судового рішення у розмірі 465 713,81 грн.

57. Верховний Суд вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними з огляду на таке.

58. Відповідно до приписів статті 129-1 Конституції України, статті 13 Закону № 2453-VI, статті 13 Закону № 1402-VIII, статті 14 КАС України (в редакції до 08 лютого 2020 року) рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

59. За приписами Закону № 606-XIV рішення про поновлення на роботі є виконаним з моменту видання роботодавцем відповідного наказу чи розпорядження.

60. Відповідно до Закону № 1404-VIII, який надбав чинності з 05 жовтня 2016 року, виконання рішення про поновлення на посаді завершується з моменту винесення відповідного наказу та внесення відповідного запису до трудової книжки.

61. Зазначене також слідує з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", відповідно до якого рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

62. Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

63. Негайним виконанням судового рішення є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина.

64. Не виконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина третя статті 14 КАС України). При цьому слід зауважити, що ця відповідальність не обумовлена будь-якими обставинами.

65. При цьому затримка виконання судового рішення має часові рамки. Тобто по суті така затримка є певним періодом часу, який бере відлік з наступного дня після постановлення судового рішення про поновлення на посаді (яке підлягає негайному виконанню) до дня його виконання (у цьому випадку - видання наказу про поновлення на роботі).

66. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справа № 813/4668/16, від 05 лютого 2020 року у справі №815/1676/18. Підстав для відступу від такої позиції під час розгляду даної справи Верховний Суд не вбачає.

67. Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

68. Під час розгляду справи судом першої інстанції не було встановлено чи мала місце затримка у виконанні постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі № 817/1828/15. А саме судом не визначено коли саме мало б бути виконане дане судове рішення та не надано оцінки причинам його невиконання.

69. Вирішуючи питання про необхідність стягнення на користь позивача середнього заробітку, визначеного статтею 236 КЗпП України, суд першої інстанції не визначив періоду затримки виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року та не вказав загальну кількість робочих днів у зазначеному періоді.

70. Судом першої інстанції не було досліджено наявні в матеріалах справи докази щодо зазначених обставин.

71. Вирішуючи питання про здійснення обрахунку суми середнього заробітку за час невиконання судового рішення суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інсатнції, дійшов вірних висновків про те, що у даному випадку підлягають застосуванню норм Порядку № 100.

72. Однак під час вирішення даної справи судами допущено невірне тлумачення приписів Порядку №100 з огляду на таке.

73. Суди попередніх інстанцій зазначили, що у період з 11 вересня по 30 квітня 2016 року середній заробіток за невиконання судового рішення слід обраховувати виходячи з середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 151,40 грн. А починаючи з грудня 2015 року до заробітної плати позивача слід застосовувати коефіцієнт коригування 1,25.

74. Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що починаючи з 01 травня 2016 року до часу постановлення судового рішення у даній справі під час обрахунку середнього заробітку слід взяти до уваги підвищення посадових окладів та зміну структури заробітної плати державних службовців, яка в свою чергу відбулася у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII.

75. Застосовуючи під час розрахунку середнього заробітку коефіцієнт підвищення 1,25 суд першої інстанції з посилання на штатний розпис зазначив про те, що у грудні 2015 року посадові оклади працівників ГТУЮ у Рівненській області зросли саме на 1,25.

76. Однак, у наявних в матеріалах справи копіях штатних розписів ГТУЮ у Рівненській області за період з 06 лютого 2015 року (а.с.74-75, том 1), за 2015 рік (а.с.118 т.1), штатного розпису, затвердженого 25 грудня 2015 року, (а.с.120-121 т.1) міститься інформація щодо кількості штатних посад у відповідних структурних підрозділах, посадові оклади та розмір фонду заробітної плати на місяць за відповідними посадовими окладами.

77. При цьому у зазначених штатних розписах відсутня інформація про зростання окладів працівників ГТУЮ у Рівненській області у грудні 2015 року на 1,25. Отже посилання суду першої інстанції під час визначення коефіцієнту підвищення заробітної плати на наявні в матеріалах справи штатні розписи є безпідставним.

78. З огляду на зазначене Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що судом першої інстанції не наведено мотивів з яких він виходив при визначенні такого коефіцієнту підвищення заробітної плати.

79. Верховний Суд зазначає, що під час застосування коефіцієнта підвищення заробітної плати мають враховувати, що такий коефіцієнт має індивідуальний характер та визначається для кожного працівника окремо. Розрахунок коефіцієнту має бути проведено шляхом ділення посадового окладу (тарифної ставки), встановленого після підвищення, на посадовий оклад (тарифну ставку) до підвищення.

80. Однак, судом першої інстанції під час розгляду даної справи зазначене враховано не було.

81. Верховний Суд зазначає, що з 01 травня 2016 року з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 292 підвищено посадові оклади державним службовцям з одночасною зміною структури їх заробітної плати. Отже, у даному випадку розрахунковий період починається з травня 2016 року.

82. З огляду на приписи пункту 2 Порядку № 100 у разі одночасного збільшення посадових окладів і зміні структури заробітної плати органів державної влади та органів місцевого самоврядування заробітної плати коригуванню не підлягає, оскільки застосовується розрахункових період, в якому оклади встановлено уже у підвищеному розмірі.

83. Отже у даному випадку передумовою для здійснення розрахунку середнього заробітку за час невиконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі № 817/1828/15 є встановлення наявності в ГТУЮ у Рівненській області посад, які аналогічні посаді позивачки та інформації про посадові оклади відповідних державних службовців.

84. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 420/6014/18. На думку Верховного Суду така позиція має бути застосована і до даних правовідносин.

85. Вирішуючи питання про обрахунок розміру середнього заробітку за час невиконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі № 817/1828/15 у період з 01 травня 2016 року до дня постановлення судового рішення у даній справі суд першої інстанції помилково виходив з того, що посадою позивача є - начальник Головного територіального управління юстиції, яка віднесена до четвертої (за категорією є такою, на призначення на яку позивач має найвищий можливий ранг державного службовця).

86. Зазначене суперечить резолютивній частині постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі № 817/1828/15, якою позивачку поновлено на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

87. Суд першої інстанції вказав на те, що постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» від 06 квітня 2016 року № 292, розмір посадового окладу керівника самостійного відділу, служби, до якого відноситься посада позивача, на якій вона підлягає поновленню, становить 4997 грн.

88. Однак суд першої інстанції не навів будь-якого обґрунтування того що, що дана посада є аналогічною до посади позивачки та дійшов передчасних висновків про можливість проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення з 01 травня 2016 року виходячи з посадового окладу за визначеною судом посадою.

89. Підсумовуючи викладене Верховний Суд дійшов всиновку про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з недотримання норм матеріального права. А саме суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, обрахував середній заробіток внаслідок неправильного тлумачення пунктів 2 та 10 Порядку № 100.

90. Дані обставини є визначальними для розгляду даної справи.

91. Суд апеляційної інстанції не звернув увагу не неповноту встановлених обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, судом першої інстанції та не усунув цього недоліку в ході апеляційного провадження, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України (в редакції до 08 лютого 2020 року).

92. Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження суду апеляційної інстанції, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність його висновків в цілому по суті спору.

93. Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішенню спору по суті, і в залежності від встановленого правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняти обґрунтоване та законне рішення.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

94. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.

95. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

96. Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 3) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

97. Згідно частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

98. З огляду на викладене, а також ураховуючи той факт, що судом першої інстанції не було встановлено обставини, що мають значення для вирішення справи, а судом апеляційної інстанції не усунуто дані порушення процесуального права, в той час як їх не встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

99. Таким чином, з огляду на приписи частини другої статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

100. Суду першої інстанції під час нового розгляду необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права, а також прийняти рішення та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.

Висновки щодо розподілу судових витрат

101. З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 262, 340, 341, 344, 349, 351, 353, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

2. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суд від 05 листопада 2019 року скасувати.

3. Провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі № 817/1828/15 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та не видання відповідного наказу про поновлення - закрити.

4. Справу в частині позовних вимог про стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 у справі № 817/1828/15 за період з 10 вересня 2015 року по день постановлення судом рішення у цій справі - направити на новий розгляд до Рівненського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк

В.М. Соколов

Судді Верховного Суду