Справа № 640/10788/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року м. Київ № 640/10788/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)
провизнання протиправною бездіяльність, скасування постанови та стягнення шкоди Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: - Деснянський у місті Києві Військовий комісаріат;
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив:

-визнати бездіяльність Головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойченко Світлани Валеріївни за прийнятим ВП №58486102 від 27.02.2019 щодо ненадання боржнику постанов про: - відкриття виконавчого провадження; - арешт коштів боржника;

-визнати протиправною та скасувати постанову про арешт коштів боржника від 29.04.2020, винесену Головним державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойченко Світланою Валеріївною;

-стягнути з Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь позивача збитки у вигляді витрат на юридичні послуги у розмірі 5 150,00 грн.;

-стягнути з Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн.;

-стягнути з Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681,60 грн.

Позовні вимоги позивач мотивував тим, що не отримував постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та про арешт коштів, а дізнався про наявність виконавчого провадження за наслідками телефонної розмови з державним виконавцем ОСОБА_2 , яка повідомила про необхідність погашення заборгованості у розмірі 530 грн. При цьому підставою виникнення такої заборгованості є накладення штрафу військовим комісаріатом Деснянського району у м. Києві. Пізніше позивач отримав від державного виконавця смс-повідомлення з реквізитами оплати заборгованості та суму боргу у розмірі 457 грн. Однак штраф позивачем був сплачений ще на початку 2019 року, точна дата не відома, оскільки оригінал квитанції про оплату був наданий позивачем до військового комісаріату. Крім того позивач звернув увагу на той факт, що у постанові від 29 квітня 2020 року про арешт коштів боржника невірно зазначена адреса реєстрації місця проживання позивача.

Наведене в сукупності зумовило звернення позивача до суду із заявленим позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 03 червня 2020 року.

До канцелярії суду надійшов відзив від відповідача, в якому державний виконавець на спростування доводів позивача вказував на те, що до відділу надійшла заява Військового комісаріату Деснянського району у м. Києві за місцем знаходження (проживання, перебування) боржника АДРЕСА_1 , щодо примусового виконання постанови №186 від 27 грудня 2018 року. 27 лютого 2019 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання даної постанови Військового комісаріату Деснянського району у м. Києві, про що повідомлено боржника рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 29 квітня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних боржника та додаткового внесено реєстраційні дані, а саме ідентифікаційний код боржника. Також 29 квітня 2020 року у відповідності до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт коштів боржника. 07 травня 2020 року та 19 травня 2020 року до відділу надійшли заяви ОСОБА_1 про зняття арешту з рахунку, на який зараховується заробітна плата. Після проведеної державним виконавцем перевірки 25 травня 2020 року винесено постанову про зняття арешту з рахунку в ПАТ «Приватбанк», на який згідно довідки з банку нараховується заробітна плата боржнику. До відділу надходила скарга боржника, в якій останній стверджував про сплату штрафу на початку 2019 року, але станом на 26 травня 2020 року жодного доказу про сплату адміністративного штрафу за постановою №186 від 27 грудня 2018 року державному виконавцю не надано. Також відсутні звернення боржника за адресою Військового комісаріату Деснянського району у м. Києві ( АДРЕСА_2 ). На підтвердження або спростування інформації про сплату штрафу державним виконавцем 26 травня 2020 року направлено відповідний запит до Комісаріату. Таким чином, як стверджує відповідач, ним вчинялись всі дії у відповідності з нормами Закону України «Про виконавче провадження», а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 .

У судове засідання 03 червня 2020 року прибув відповідач. Позивач не прибув, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання.

В судовому засіданні 03 червня 2020 року суд вважав за доцільне залучити до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Деснянський у місті Києві Військовий комісаріат, оскільки позивач у позові стверджував про оплату штрафних санкцій останньому ще на початку 2019 року, а відтак рішення у справі може мати вплив на права та інтереси цієї особи.

В зв`язку з неявкою позивача у судове засідання 03 червня 2020 року та залученням до участі у справі третьої особи суд відклав розгляд справи на 17 червня 2020 року.

В судове засіданні 17 червня 2020 року учасники справи не прибули, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце проведення судового засідання. Клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило.

Зважаючи на неявку учасників справи в судове засідання, їх обізнаність із датою, часом та місцем проведення судового засідання, відсутністю клопотань щодо відкладення судового засідання, суд вирішив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Вирішуючи спір суд виходив з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, що підлягають примусовому виконанню, Виконавчі документи визначені статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження».

У силу норм частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання. У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно частини третьої цієї статті у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається із матеріалів справи 27 грудня 2018 року військовим комісаром Деснянського районного у місті Києві військового комісаріату винесена постанова №186 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 119 грн. Дана постанова отримана ОСОБА_1 , про що свідчить підпис останнього на другому аркуші постанови.

04 лютого 2019 року тимчасово виконуючий обов`язки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 звернувся із заявою №522 на ім`я начальника Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про накладення адміністративного стягнення №186 від 27 грудня 2018 року за справою про адміністративне правопорушення про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 штрафу у сумі 238 грн. для примусового виконання за місцем знаходження боржника: АДРЕСА_1 .

Заява тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара Деснянського районного у м. Києві військового комісаріату В. Міхеєва від 04 лютого 2019 року №522 зареєстрована у Відділі 26 лютого 2019 року за №5285.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

27 лютого 2019 року за наслідками розгляду заяви про примусове виконання постанови №186, виданої 27 грудня 2018 року Військовим комісаріатом Деснянського району у м. Києві, Головним державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бойченко Світланою Валеріївною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58486102.

За змістом частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №58486102 від 27 лютого 2019 року направлена ОСОБА_1 та Міністерству обороні України Деснянському районному у м. Києві військовому комісаріату, про що свідчить супровідний лист від 27 лютого 2019 року №58486102/6 та Список №797 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих поданих в Київ-232 Відправник-ВДВС за 06 березня 2019 року.

З вказаного Списку №797 (ф.103) вбачається, що ОСОБА_1 відправлення 817 направлено за адресою, яка була вказана заявником стягувачем, а саме: АДРЕСА_3 .

Між тим, у постанові про накладення адміністративного стягнення №186 від 27 грудня 2018 року місцем проживання ОСОБА_1 вказано АДРЕСА_4 .

В той же час, у заяві Військового комісаріату Деснянського району у м. Києві про примусове виконання постанови №186 від 27 грудня 2018 року вказана адреса боржника саме АДРЕСА_1 .

Позивач у своїх позовних вимогах просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не направлення йому, зокрема, постанови про відкриття виконавчого провадження.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень це пасивна поведінка останнього щодо дій, які він мав вчинити, але не вчинив.

В той же час, як вже було зазначено вище, відповідач направив постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58486102 від 27 лютого 2019 року рекомендованим поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення за адресою, на яку зосередив увагу стягувач.

Таким чином не знайшли свого підтвердження доводи позивача, що державним виконавцем допущено протиправну бездіяльність з приводу не направлення позивачу як боржнику у виконавчому провадженні постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно пункту 1 частини другої цієї статті виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За змістом статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 18 цього Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

При цьому, у відповідності з частиною другою статті 13 Закону арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

29 квітня 2020 року під час примусового виконання постанови №186 від 27 грудня 2018 року, виданої Військовим комісаріатом Деснянського району у м. Києві, державним виконавцем накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику, про що винесено постанову ВП №58486102 про арешт коштів боржника.

У своєму відзиві відповідач вказував, що постанова про арешт коштів боржника від 29 квітня 2020 року направлена простою поштовою кореспонденцією на адресу боржника.

Направлення постанов про арешт коштів простою кореспонденцією не суперечить вимогам статті 28 Закону України «Про виконавче провадження». Утім відповідачем не надано в підтвердження вказаній обставині будь-яких доказів.

В той же час, із змісту заяви позивача від 07 травня 2020 року на адресу державного виконавця щодо скасування арешту з рахунку, з якого боржник отримує заробітну плату слідує, що боржник ОСОБА_1 обізнаний з Єдиного реєстру боржників з накладеним на рахунки арештом.

За наслідками розгляду заяви боржника ОСОБА_1 та проведеної перевірки, державним виконавцем винесено постанову ВП№ 58486102 від 25 травня 2020 року про зняття арешту з коштів.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.

Такий підхід відповідає проявам верховенства права, що не обмежується лише законодавством, а містить і інші соціальні регулятори, норми моралі, традиції, звичаї тощо. Всі ці елементи права відповідають ідеології справедливості, що значною мірою відображені у статтях 3, 6, 8, 55 Конституції України.

В той же час необхідно звернути увагу, що гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

З наведеного слідує, що суд має не лише захистити порушене право, якщо встановить таке порушення, але й ефективно відновити його (право).

У межах предмету позову у даній справі за наслідками вирішення спору, судом не встановлено допущеної відповідачем бездіяльності щодо направлення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №58486102 від 27 лютого 2019 року. Вказана постанова є чинною і докази її оскарження відсутні.

Щодо направлення державним виконавцем боржнику постанови ВП №58486102 від 29 квітня 2020 року про арешт коштів боржника слід наголосити на тому, що зважаючи на відсутність доказів такого направлення простою поштовою кореспонденцією, навіть в разі визнання бездіяльності відповідача, - не відбудеться ефективне відновлення порушеного права, оскільки все ж боржник обізнаний із застосуванням арешту на кошти і вже державним виконавцем винесена постанова від 25 травня 2020 року про зняття арешту з коштів. Відповідно, як наслідок, на час розгляду і вирішення спору по суті відсутні підстави для задоволення вимоги щодо скасування постанови про арешт коштів боржника від 29 квітня 2020 року. Більше того, відсутні підстави визнавати цю постанову протиправною, оскільки державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) при вчиненні виконавчих дій з примусового виконання постанови №186 від 27 грудня 2018 року діяв у відповідності з положеннями Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач окрім іншого, просив відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн. В обгрунтування цієї вимоги позивач вказував, що своїми діями державний виконавець заподіяв йому незручності і моральні страждання, так як позивач був впевнений у відсутності у нього будь-якого боргу.

З приводу зазначеного позивачем суд звертає увагу на те, що позивач, стверджуючи про заподіяння йому незручностей та моральних страждань внаслідок дій державного виконавця, при цьому жодних дій державного виконавця не оскаржує, як і не обгрунтовує суму таких незручностей і страждань саме у розмірі 15000,00 грн.

Більше того, впевненість позивача про відсутність у нього боргу не може слугувати підставою для визнання протиправної поведінки державного виконавця, який здійснює заходи з виконання виконавчого документу, в якому відсутнє будь-яке посилання на сплату боргу (часткову сплату).

Позивачем не надано доказів погашення боргу при зверненні до суду. Не знайшла свого підтвердження і та обставина, що державний виконавець був обізнаний про сплату боргу боржником станом на час відкриття виконавчого провадження та на час винесення постанови про накладення арешту на кошти.

Частинами першою, другою, четвертою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог, а відтак відмовляє у їх задоволенні у повному обсязі.

В зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог відсутні підстави для відшкодування позивачу витрат, пов`язаних із сплатою судового збору та витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 287, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

в и р і ш и в:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 287, 296 297, з урахуванням перехідних положень, Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко