Справа № 140/5514/20
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року ЛуцькСправа № 140/5514/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування вимоги від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 18276,72 грн та вимоги від 15 листопада 2019 року №Ф-6188-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску у сумі 26539,26 грн (а.с.31-33).

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 17 листопада 2019 року дізнався про арешт його коштів на рахунках у банківській установі у зв`язку із примусовим виконанням органом державної виконавчої служби вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У, яку наступного дня отримав у державного виконавця. Як вказав позивач, цю вимогу він оскаржив до ГУ ДПС у Волинській області 20 листопада 2019 року, проте 09 грудня 2019 року отримав нову вимогу від 15 листопада 2019 року №Ф-6188-17 на більшу суму. Обидві вимоги були оскаржені до Державної податкової служби України (далі ДПС України), рішенням якої від 27 січня 2020 року №3415/6199-00-09-06-01-06 скасовано вимогу від 15 листопада 2019 року №Ф-6188-17 із зобов`язанням ГУ ДПС у Волинській області сформувати нову вимогу, а рішенням від 16 березня 2020 року №9497/6199-00-08-06-01-06 повідомлено про те, що вимога від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У не підлягає оскарженню в адміністративному порядку, а лише у судовому, бо є узгодженою.

Позивач із вимогами не погоджується та вважає їх протиправними. З цього приводу вказав, що був зареєстрований як фізична особа-підприємець, проте у 2015 році подав заяву про припинення підприємницької діяльності у зв`язку із офіційним працевлаштуванням та з цього часу не звітував до органів доходів і зборів та вважав, що не має обов`язків зі сплати податків і зборів як суб`єкт господарювання. Будь-які акти перевірки діяльності як фізичної особи-підприємця з 2015 року орган доходів і зборів не проводив. Позивач зазначив, що після офіційного працевлаштування згідно з положеннями Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Закон №2464-VI) він є застрахованою особою та єдиний внесок за нього як застраховану особу сплачує роботодавець у розмірі, не меншому за мінімальний страховий внесок, а сплата єдиного внеску від діяльності, яку він фактично не здійснював, спричиняє подвійну сплату єдиного внеску, що не відповідає меті запровадження державою консолідованого страхового внеску.

Позивач просив при вирішенні даного спору врахувати висновки щодо застосування норм права, висловлені у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19, та позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги заперечив (а.с.46-49). В обґрунтування цієї позиції вказав, що згідно з інтегрованою карткою платника податків 09 лютого 2018 року позивачу нараховано єдиний внесок за 2017 рік у сумі 8448,00 грн та по 2457,18 грн щоквартально у 2018 році. Оскільки ОСОБА_1 , будучи фізичною особою-підприємцем, не сплачував у встановлені строки єдиний внесок, то на підставі статті 25 Закону №2464-VI та даних Автоматизованої інформаційної системи (АІС) Податковий блок ОСОБА_1 07 лютого 2019 року сформована та надіслана на податкову адресу фізичної особи-підприємця вимога №Ф-6188-17 на суму 18276,72 грн, яка 16 квітня 2019 року повернулася на адресу контролюючого органу. Згідно з пунктом 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449, ця вимога вважається врученою платнику та оскільки у десятиденний строк ОСОБА_1 суму недоїмки не сплатив, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив її у судовому порядку, то вже узгоджену вимогу від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17 скеровано до підрозділу державної виконавчої служби для примусового виконання. Поряд з цим, заборгованість збільшилась (за перший третій квартали 2019 року підлягало до сплати позивачем по 2754,18 грн щоквартально), а тому 15 листопада 2019 року сформовано вимогу №Ф-6188-17 на суму боргу 26539,26 грн. Однак вимога від 15 листопада 2019 року №Ф-6188-17 є скасованою на підставі рішення ДПС України від 27 січня 2020 року №3425/6199-00-08-06-01-06.

Відповідач також вказав, що ОСОБА_1 мав офіційний статус фізичної особи-підприємця до 06 листопада 2019 року до припинення підприємницької діяльності внаслідок внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Тому у позивача був обов`язок, встановлений статтею 6 Закону №2464-VI, зі сплати єдиного внеску; цей внесок він повинен був сплачувати до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У розумінні статті 4 Закону №2464-VI фізичні особи-підприємці та роботодавці є окремими платниками єдиного внеску; фізичні особи-підприємці як наймані працівники не звільняються від обов`язку сплачувати єдиний внесок та подавати звітність за себе як за суб`єкта господарювання.

З наведених підстав відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив від 11 червня 2020 року позивач підтримав доводи позову (а.с.61-63). Також вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню трирічний строк давності для нарахування та стягнення єдиного внеску, встановлений статтею 102 Податкового кодексу України. Оскільки з 2015 року відповідач не надсилав йому вимог про плату боргу (недоїмки), не повідомляв про наявність заборгованості з єдиного внеску, тому зі трирічного строку його вимоги є незаконними.

Відповідач у запереченні на відповідь на відзив підтримав ті доводи, які він виклав у відзиві (а.с.64-65).

Ухвалою суду від 18 червня 2020 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15 листопада 2019 року №Ф-6188-17 на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України.

Перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи у межах позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У, дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини.

Як видно із відомостей витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.58-59) позивач ОСОБА_1 17 вересня 2002 року зареєстрований як фізична особа-підприємець; як платник єдиного внеску з 29 серпня 2005 року перебуває на обліку у Луцькій державній податковій інспекції (надалі Луцьке управління ГУ ДПС у Волинській області). 06 листопада 2019 року державним реєстратором проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням (запис №4026279).

07 лютого 2019 року ГУ ДФС у Волинській області (правонаступником якого є ГУ ДПС у Волинській області) сформувало ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю вимогу №Ф-6188-17 про сплату боргу (недоїмки) станом на 31 січня 2019 року у сумі 18276,72 грн відповідно до статті 25 Закону №2464-VI та даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с.51). Як видно із розрахунку, наданого відповідачем (а.с.53), нарахування єдиного внеску відбулося в розмірі мінімального страхового внеску за такі періоди: 8448,00 грн за 2017 рік (704,00 грн х 12 місяців); 9828,72 грн за 2018 рік (819,06 грн х 12 місяців або по 2457,18 грн щокварталу). Вимога (штрихкодовий ідентифікатор 952), надіслана за адресою реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернута контролюючому органу оператором поштового зв`язку 15 квітня 2019 року з відміткою адресат відсутній (а.с.51-52).

30 вересня 2019 року ГУ ДПС у Волинській області сформувало вимогу від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 18276,72 грн, яка набрала законної сили 30 вересня 2019 року, скерувавши її до органу державної виконавчої служби для примусового виконання (а.с.14, 34).

15 листопада 2019 року ГУ ДПС у Волинській області сформувало вимогу №Ф-6188-17 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 26539,26 грн (а.с.15). Відповідно до розрахунку боргу (недоїмки) сума боргу становить 18276,72 грн за 2017-2018 роки та, крім того, по 2754,18 грн щокварталу за перший-третій квартали 2019 року (а.с.53).

Матеріали справи містять докази про те, що ОСОБА_1 вимоги від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У та від 15 листопада 2019 року №Ф-6188-17 оскаржив в адміністративному порядку. Рішенням ДПС України від 27 січня 2020 року №3425/6199-00-08-06-01-06 скарга ОСОБА_1 задоволена частково: скасована вимога від 15 листопада 2019 року №Ф-6188-17 як така, що сформована з порушенням пунктів 3, 4 розділу VI Інструкції №449; одночасно зобов`язано ГУ ДПС у Волинській області сформувати та направити платнику нову вимогу (а.с.8-9). Разом з тим, рішенням ДПС України від 16 березня 2020 року №9497/6199-00-08006-01-06 за скаргою ОСОБА_1 повідомлено, що вимога від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У є узгодженою, а тому не підлягає адміністративному оскарженню, але може бути оскаржена у судовому порядку (а.с.10-12).

Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (Закон №2464-VI). В силу вимог частини першої статті 2 даного Закону його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (абзац восьмий частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI).

Відповідно до абзацу дев`ятого частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI у разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

Закон №2464-VI не визначив детального та послідовного алгоритму дій платника податків у разі незадоволення результатами досудового оскарження та, як наслідок, не визначив строків звернення до суду в такому випадку. Послідовного застосування цього ж строку (10 днів) двічі поспіль у разі незадоволення скарги, поданої в адміністративному порядку, Закон не передбачив.

Натомість строк, протягом якого особа може звернутися до суду після застосування процедури досудового оскарження рішення (вимоги) суб`єкта владних повноважень, визначений частиною четвертою статті 122 КАС України, та становить три місяці з дня отримання позивачем рішення за результатами розгляду його скарги (у даному випадку рішення органу доходів і зборів вищого рівня).

Наведені висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі №520/9891/19 та відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягають застосуванню судом при вирішенні даного спору.

Позивач скористався правом адміністративного оскарження вимог, які є предметом позову.

Отримавши рішення за результатами розгляду своїх скарг, у межах встановленого частиною четвертою статті 122 КАС України строку, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини четвертої статті 8 Закону №2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 14 Закону №2464-VI на органи доходів і зборів покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Як визначено частиною першою статті 3 вказаного Закону, збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами, зокрема, обов`язковості сплати; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).

Приписами пунктів 3, 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI надано визначення таким поняттям: застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом першим пункту 1, пунктами 2, 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

За визначеннями, наведеними у пунктах 4, 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, мінімальний страховий внесок сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця; тоді як, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Із врахуванням зазначеного мінімальний страховий внесок у 2017 році становив 704,00 грн на місяць (3200,00 грн х 22%, де 3200,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2017 року); мінімальний страховий внесок у 2018 році становив 819,06 грн на місяць (3723,00 грн х 22%, де 3723,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2018 року).

Як зазначено в абзаці третьому частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій), з 1 січня 2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. До 01 січня 2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, мали обов`язок сплатити єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які повинні сплачувати єдиний внесок за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Частиною дванадцятою статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Згідно з частиною другою статті 25 цього Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом першим частини четвертої цієї статті визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Ця норма Закону дає змогу зараховувати до страхового стажу підприємця ті місяці, в яких не було отримано дохід (прибуток), оскільки відповідно до статті 9 Основ законодавства про соціальне страхування від 14 січня 1998 року №16/98-ВР страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню та сплачуються внески (нею, роботодавцем) на страхування, якщо інше не передбачено законодавством. Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за чинними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

При цьому за визначенням, наведеним у підпункті 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Разом з тим, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС у Волинській області, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які таку діяльність фактично не здійснюють, а одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та її роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19 та надалі підтримана у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19, від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18, від 18 березня 2020 року у справі №140/1777/19, від 03 квітня 2020 року у справі №140/642/19. Відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як уже зазначалося судом, недоїмка за спірною вимогою від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У становить 18276,72 грн (а.с.14) та нарахування єдиного внеску відбулося в розмірі мінімального страхового внеску за такі періоди: 09 лютого 2018 року (граничний термін перерахування єдиного внеску за 2017 рік) у сумі 8448,00 грн (704,00 грн х 12 місяців); за 2018 рік у сумі 9828,72 грн (819,06 грн х 12 місяців або щоквартально по 2457,18 грн).

Разом з тим, з відомостей трудової книжки НОМЕР_1 , копії якої наявні у матеріалах справи (а.с.5-6), слідує, що ОСОБА_1 з 08 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2018 року перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю Тигрес (ідентифікаційний код юридичної особи 38143461).

Ухвалою суду від 05 травня 2020 року витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка за формою ОК-7) (а.с.39). Цими відомостями підтверджується, що ОСОБА_1 був найманим працівником та роботодавець (ідентифікаційний код юридичної особи 38143461) протягом січня 2017 року жовтня 2018 року включно сплачував за нього єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, визначеному законодавством, при цьому увесь період зарахований до страхового стажу у повному обсязі (лише у жовтні 2018 року зараховано 2 дні пропорційно сплаченому страховому внеску) а.с.43. Кількість днів трудових відносин, зазначених у Реєстрі, дає можливість зробити висновок, що позивач працював протягом зазначеного періоду безперервно та на постійній основі як найманий працівник.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю працівник це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Водночас, ГУ ДПС у Волинській області доказів щодо безпосереднього здійснення позивачем підприємницької діяльності у цей же період (у 2017 - 2018 роках), отримання інших доходів ніж від трудової діяльності як найманим працівником, суду не надало.

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена спірна вимога (січень-грудень 2017 року та січень-вересень 2018 року) нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок сплати у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка мала право провадити господарську діяльність, проте її не здійснювала та дохід від неї не отримувала.

Згідно з частинами першою, другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків (справи Серков проти України (заява №39766/05), Щокін проти України (заяви №23759/03 та №37943/06).

З огляду на усталену практику Європейського суду з прав людини щодо сумісності заходів втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (серед багатьох інших рішення у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010, Сєрков проти України від 07 липня 2011 року, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23 листопада 2000, БулвесАД проти Болгарії від 22 січня 2009 року, Трегубенко проти України від 02 листопада 2004 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) винесена відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) не відповідає критерію пропорційності, адже не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи позивача, оскільки мета сплати єдиного внеску до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в даних правовідносинах досягається сплатою єдиного внеску роботодавцем. В свою чергу, трактування відповідачем законодавства призвело до необхідності виплати додаткових коштів (зайвих витрат) позивачем із заробітної плати за умови відсутності доходу від відповідної підприємницької діяльності.

Наведене дає підстави для висновку про протиправність вимоги ГУ ДПС у Волинській області від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У про сплату боргу (недоїмки) в частині недоїмки у сумі 15819,54 грн: 8448,00 грн за січень-грудень 2017 року (704,00 грн х 12 місяців) та 7371,54 грн за січень-вересень 2018 року (819,06 грн х 9 місяців).

Разом з тим, ОСОБА_1 не надав суду доказів перебування у трудових відносинах у жовтні-грудні 2018 року (протягом повного місяця року). Як свідчать матеріали справи -індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка за формою ОК-7), єдиний внесок за вказаний період ним сплачений також не був і це теж не спростовано позивачем.

Отже, оскільки підприємницька діяльність позивачем у вказаному періоді не була припинена у встановленому законом порядку, найманим працівником він не був, то відповідно до пункту 3 частини першої статті 7, частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI позивач мав обов`язок сплатити єдиний внесок за жовтень-грудень 2018 року за себе як за фізичну особу-підприємця, навіть якщо він не отримував доходів від такої діяльності, у розмірі не менше мінімального страхового внеску, тобто 2457,18 грн (819,06 грн х 3 місяці).

Спірна вимога сформована відповідачем на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів у зв`язку із несплатою позивачем мінімального страхового внеску як обов`язкового платежу згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI, а тому посилання позивача на обов`язковість проведення відповідачем документальної перевірки є безпідставним.

Суд звертає увагу, що 10 червня 2016 року набрав чинності наказ Міністерства фінансів України від 07 квітня 2016 року №422 Про затвердження Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Порядок №422).

Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку №422 оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами Державної фіскальної служби України в інформаційній системі органів ДФС.

З метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються інтегровані картки платників (далі ІКП) за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками. ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу пункт 1 розділу ІІ Порядку №422).

Також суд враховує, що Порядок стягнення заборгованості з платників єдиного внеску, формування, оформлення та надсилання вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску передбачений розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 (Інструкція №449; наказ зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за №508/26953; у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року №469).

Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Згідно з пунктом 4 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику.

Таким чином, аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи податкового органу у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VI). Мінімальний розмір обов`язкового платежу прямо визначений Законом №2464-VI і не залежить від подання чи не подання платником податків відповідної звітності або здійснення нарахувань контролюючим органом.

Зважаючи на наведене, спірна вимога в частині сплати недоїмки (боргу) з єдиного внеску у сумі 2457,18 грн не суперечить закону та меті встановлення єдиного соціального внеску та позивач як фізична особа-підприємець не забезпечив сплату за себе мінімального страхового внеску у жовтні-грудні 2018 року.

Суд наголошує, що вимога про сплату єдиного внеску у розмірі, що не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску на місяць, стосується фізичних осіб-підприємців незалежно від того, на якій системі оподаткування вони перебувають.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин та аналізу норм чинного законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, суд не знаходить підстав для висновків про протиправність спірної вимоги в частині недоїмки у сумі 2457,18 грн за жовтень-грудень 2018 року.

Варто зауважити, що відповідно до частини шістнадцятої статті 25 Закону №2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. Тому помилковими є доводи позивача про застосування до спірних правовідносин строків, встановлених статтею 102 Податкового кодексу України.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною першою статті 245 КАС України встановлено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Встановлені обставини справи, перевірені письмовими доказами, дають підстави стверджувати, що вимога ГУ ДПС у Волинській області від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У про сплату недоїмки (боргу) є протиправною в частині нарахування єдиного внеску у сумі 15819,54 грн та як протиправна підлягає скасуванню у цій частині; в решті позовних вимог відсутні підстави для задоволення позову. Отже, позов слід задовольнити частково.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Як визначено частинами першою, третьою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом згідно з квитанцією від 30 квітня 2020 року №46 позивач сплатив судовий збір у сумі 840,80 грн (а.с.30). Випискою від 05 травня 2020 року підтверджується зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с.60). Зважаючи на часткове задоволення позову, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути витрати на сплату судового збору в сумі 727,80 грн (пропорційно до задоволених вимог 86,56%).

Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, майдан Київський, 4, ідентифікаційний код юридичної особи 43143484) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 30 вересня 2019 року №Ф-6188-17У в частині недоїмки у сумі 15819,54 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області судові витрати у сумі 727,80 грн (сімсот двадцять сім грн 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на апеляційне оскарження, визначений статтею 295 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя Ж.В. Каленюк