Справа № 520/14383/19
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 р. Справа № 520/14383/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Мельнікової Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2020, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 29.01.2020 по справі № 520/14383/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає в затримці проведення розрахунку при звільненні; стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11 551 (одинадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят одна) грн. 40 коп.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає в затримці проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 8251 (вісім тисяч двісті п`ятдесят одна) грн 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що грошова допомога при звільненні, яка виплачується на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", не є частиною грошового забезпечення поліцейських або заробітною платою, дана виплата передбачена нормами спеціального законодавства, а тому застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України є безпідставним.

Зазначає, що судом першої інстанції порушено норми ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. 102 Закону України "Про Національну поліцію", неправильно застосовано ст. 117 КЗпП України, ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Стверджує, що Головне управління Національної поліції в Харківській області не порушувало прав позивача, оскільки здійснило виплату одноразової грошової допомоги при звільненні одразу після надходження коштів від Національної поліції за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України через МВС України з урахуванням черговості звільнення поліцейських. Акцентує увагу на ту обставину, що на час звільнення зі служби поліції позивачка не перебувала на службі, свої службові обов`язки за посадою дільничного офіцера поліції не виконувала, що підтверджується листом начальника Московського ВП ГУНП в Харківській області від 17.01.2020 № 1432/119-67/01-04/2020, а також довідкою завідувача канцелярії Московського ВП ГУНП в Харківській області від 23.01.2020 № 2068/119-67/15. З вимогою про розрахунок до моменту фактичної виплати вказаних сум, позивачка до відповідача не зверталася.

Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, представник позивачки просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, заперечуючи проти тверджень відповідача про відсутність позивачки на робочому місці в останній день її служби.

Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з 23.09.2002 по 06.11.2015 ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 - в Національній поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області № 372 о/с від 29.10.2019 позивача звільнено зі служби з 31.10.2019 за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу) з виплатою компенсації за невикористану частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за період з 01.01.2019 по 31.10.2019 у кількості 15 діб.

Учасниками справи не заперечується та підтверджується банківською випискою по рахунку позивача, що 28.11.2019 Головне управління Національної поліції в Харківській області перерахувало ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку при звільненні та здійснило виплату одноразової грошової допомоги при звільненні.

Не погоджуючись із такою затримкою розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виснував, що одноразова грошова допомога відноситься до сум, які мають бути виплачені працівнику при звільненні, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за якими підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з статтею 102 Закону України "Про Національну поліцію" № 580-VІІ від 02.07.2015 (далі - Закон № 580-VII) пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі Закон - № 2262-ХІІ) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно з абзацом четвертим пункту 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 (далі - Порядок № 393), зокрема, поліцейським, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016 затверджено Порядок та Умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі Порядок та умови № 260), які визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).

Пунктом 23 Порядку та умов № 260 визначено, що поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення. При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" встановлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Отже, оскільки виплата одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейських Постановою Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" не передбачена, колегія суддів уважає, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення.

В той же час, виходячи з системного, цільового та граматичного тлумачення до наведеного законодавчого регулювання відносин, що пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні, суд апеляційної інстанції зазначає, що така допомога має виплачуватися при звільненні, а не після звільнення зі служби.

До того ж колегія суддів звертає увагу на те, що, окрім одноразової грошової допомоги при звільненні, позивачці несвоєчасно проведено розрахунок в частині виплати компенсації за невикористану відпустку, що також належить до сплати в день звільненні зі служби.

В свою чергу, спеціальним законодавством, а саме: Законом України "Про Національну поліцію", Порядком № 393, Порядком та умови № 260, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських із служби в Національній поліції України, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що фактично позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У такому разі, застосуванню до правовідносин, що склалися підлягають норми загального законодавства, а саме: КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП України визначені строки розрахунку при звільненні. Так, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з статтею 117 вказаного Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Наведені правові положення статей КЗпП України встановлюють гарантії для звільнених працівників на отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для таких осіб, а також стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання у частині проведення повного розрахунку із працівником.

Колегія суддів зауважує, що правомірність виплати одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку, а також їх розмір, не заперечується сторонами та не є предметом спору у даній справі, спором у цій справі є порушення строків розрахунку при звільненні.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України у випадку порушення строків розрахунку при звільненні, що стосуються виплати одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку особі, що звільнилася з лав Національної поліції.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 21.05.2020 № 823/911/16 та від 16.04.2020 у справі № 805/1085/16-а, в яких суд звернув увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, затримку виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому, виходячи з положень статті 117 КЗпП України, відповідальність за несвоєчасне проведення розрахунку з позивачем у день звільнення має нести відповідач як роботодавець позивача.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим доводи заявника в апеляційній скарзі про те, що одноразова грошова допомога при звільненні поліцейських не входить до структури грошового забезпечення поліцейських, тому дія статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України на таку допомогу не поширюється.

Також колегія суддів відхиляє доводи заявника апеляційної скарги про те, що Головне управління Національної поліції в Харківській області не порушувало прав позивача, оскільки здійснило виплату одноразової грошової допомоги при звільненні одразу після надходження коштів від Національної поліції, з огляду на таке.

Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.

Із матеріалів справи вбачається, що наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області № 372 о/с від 29.10.2019 позивача звільнено зі служби з 31.10.2019 за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу). Відповідно, безпосереднім роботодавцем позивача було Головне управління Національної поліції в Харківській області, а тому відповідальність, передбачену у статті 117 КЗпП України за непроведені розрахунку у день звільнення має нести саме цей суб`єкт владних повноважень.

Відсутність коштів на рахунку відповідача для виплати вказаної допомоги при звільненні також не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Вищенаведене спростовує доводи заявника апеляційної скарги про відсутність обов`язку Головного управління Національної поліції в Харківській області виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі про те, що на час звільнення зі служби поліції позивачка не перебувала на службі, свої службові обов`язки за посадою дільничного офіцера поліції не виконувала, а з вимогою про розрахунок до моменту фактичної виплати вказаних сум до відповідача не зверталася, то колегія суддів ураховує, що з наданих позивачкою документів вбачається, що остання перебувала в день звільнення на роботі, що підтверджується, зокрема, розпискою про отримання трудової книжки у відділі кадрів відповідача. Лист начальника Московського ВП ГУНП в Харківській області від 17.01.2020 № 1432/119-67/01-04/2020 та довідка завідувача канцелярії Московського ВП ГУНП в Харківській області від 23.01.2020 № 2068/119-67/15 про те, що в день звільнення з роботи позивачка не здійснювала реєстрацію вихідних документів не є належним та достатнім доказом відсутності позивачки на робочому місці.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу на те, що заявник апеляційної скарги не порушує перед судом апеляційної інстанції питання правильності обчислення належного до виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням нормативно-правового врегулювання спірних правовідносин, виходячи з кількості робочих чи календарних днів. В свою чергу, позивачкою рішення суду першої інстанції в частині обчислення середнього заробітку та відмови в задоволенні частини позовних вимог не оскаржується.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі № 520/14383/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді А.О. Бегунц Л.В. Мельнікова