Справа № 460/4354/19
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/4354/19 пров. № А/857/4017/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року, прийняте суддею Комшелюк Т.О. у місті Рівне, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у не зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи у приватного підприємця ОСОБА_2 з 10 травня 2012 року по 11 червня 2014 року, а також зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоду роботи у вказаного приватного підприємця зазначений період.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання приватним підприємцем ОСОБА_2 обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи в останнього з 1 червня 2012 року по 11 червня 2014 року.

Оскільки Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі Закон № 1058-ІV) відповідальність за несплату страхових внесків несе саме страхувальник (роботодавець), відтак позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи з 1 червня 2012 року по 11 червня 2014 року до страхового стажу за порушення, вчинене приватним підприємцем

ОСОБА_2 вимог позивача в частині періоду роботи у приватного підприємця ОСОБА_2 з 10 по 31 травня 2012 року зазначено, що такі є безпідставними та необґрунтованими, оскільки матеріалами справи підтверджується сплата приватним підприємцем ОСОБА_2 страхових внесків у вказаному періоді та відповідач не заперечує його зарахування до загального страхового стажу позивача.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що приймаючи оскаржуване рішення судом першої інстанції не враховано норми ст. 45 Закону № 1058-ІV, а відтак резолютивна частина рішення є не чіткою, оскільки відсутня дата з якої управління має здійснити вищевказаний перерахунок пенсії.

Вказує на те, що статтею 24 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж - період, протягом якого особа підлягає щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Однак, згідно з даними, наданими структурним підрозділом, відповідальним за ведення персоніфікованого обліку, за період з 01.06.2012 по 11.06.2014 страхувальником приватним підприємцем ОСОБА_2 (код НОМЕР_1 ), в якого працював позивач страхові внески не були сплачені протягом періоду роботи з 01.06.2012 по 11.06.2014 роки, тому управлінням правомірно не було включено вказаний період роботи до страхового стажу. Для зарахування повних місяців за період з травня 2012 по червень 2014 може бути здійснено, лише у разі сплати внесків у розмірі не меншому ніж мінімальний.

В підсумку зазначає, що висновки які зроблені судом першої інстанції в даному рішенні мають бути скасовані, а рішення яке прийняло управління щодо відмови позивачу у перерахунку пенсії є доведеним згідно норм чинного законодавства.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що норми статті 45 Закону №1058-ІV стосуються перерахунку пенсії у разі виникнення права на підвищення, або настання обставин, які тягнуть її зменшення. Посилання на цю норму закону є недоцільним, оскільки позивач не звертався з позовом про перерахунок пенсії.

Законодавчими нормами визначено обов`язок нарахування і сплати страхових внесків за страхувальником, в даному випадку приватним підприємцем ОСОБА_2 , який несе відповідальність за невиконання цього обов`язку. Відтак, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем свого права на зарахування в страховий стаж періоду роботи у підприємця, у задоволені якого йому було відмовлено по незалежним від нього причинам.

Зазначає, що несвоєчасна сплата підприємцем страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи, отримання заробітної плати, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є застрахованою особою в розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У період з 10 травня 2012 року по 11 червня 2014 року позивач працював на посаді водія у приватного підприємця ОСОБА_2 , що підтверджується записами №№ 32, 33 у його трудовій книжці серії НОМЕР_2 (а. с. 10).

Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 3 вересня 2019 року (Форма ОК-5), страхові внески за період червень 2012 року червень 2014 року за позивача страхувальником (роботодавцем) сплачені не були (а. с. 14-15).

20 вересня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив, зокрема, зарахувати до страхового стажу період його роботи у ОСОБА_2 з 10 травня 2012 року по 11 червня 2014 року (а. с.11).

Листом від 16 жовтня 2019 року за № 19778/06 відповідач повідомив позивачу, що до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за період з травня 2012 року по червень 2014 року подавалася інформація про суми нарахованої йому заробітної плати (доходу) страхувальником приватним підприємцем ОСОБА_2 . Проте, станом на 15 жовтня 2019 року у вказаному Реєстрі відсутня інформація щодо сплати страхових внесків ОСОБА_2 за спірний період. Таким чином, відповідач вказав, що зарахування позивачу до страхового стажу повних місяців за період з травня 2012 року по червень 2014 року може бути здійснене лише у разі сплати страхових внесків у розмірі не меншому ніж мінімальний (а. с. 12-13).

Статтею 1 Закону № 1058, зокрема визначено, що страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно з пунктом 1 статті 11 Закону № 1058, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об`єднаннях громадян, у фізичних осіб - підприємців та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

Стаття 20 Закону № 1058 встановлює, що обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески (ч.2 ).

Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду (ч. 6).

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч. 10).

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч. 12).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Отже, Законом № 1058-ІV на страхувальника покладено обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, а вказані внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника таких внесків.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27 березня 2018 року в справі № 208/6680/16-а (провадження № К/9901/458/17), від 24 травня 2018 року в справі № 490/12392/16-а та від 4 вересня 2018 року в справі № 482/434/17 (провадження №К/9901/38798/18).

Як встановлено та підтверджується матеріалами справи, позивач в період з 10 травня 2012 року по 11 червня 2014 року працював на посаді водія у приватного підприємця ОСОБА_2 , а відтак позивач має право на зарахування в страховий стаж періоду роботи у вказаного підприємця.

Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 3 вересня 2019 року (Форма ОК-5) підтверджується, що страхові внески за позивача приватним підприємцем ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України були сплачені лише за 22 дні травня 2012 року (тобто, за період з 10 по 31 травня 2012 року). Інформація про сплату приватним підприємцем ОСОБА_2 страхових внесків за період з 01.06.2012 по 11.06.2014 відсутня.

Відтак, з наведеного слідує, що вимоги позивача в частині періоду роботи у приватного підприємця ОСОБА_2 з 10 по 31 травня 2012 року є безпідставними та необґрунтованими, оскільки приватним підприємцем ОСОБА_2 було сплачено страхові внески у вказаному періоді.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємцем страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи, отримання заробітної плати, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до Пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Зазначений висновок апеляційного суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеному у постановах від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 30.09.2019 у справі №414/736/17, від 04.03.2020 у справі №284/289/16-а.

Враховуючи вищезазначене та встановлений факт несплати приватним підприємцем ОСОБА_2 страхових внесків за період з 1 червня 2012 року по 11 червень 2014 року, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи у приватного підприємця ОСОБА_2 з 1 червня 2012 року по 11 червня 2014 року, а також зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоду його роботи у приватного підприємця ОСОБА_2 з 1 червня 2012 року по 11 червня 2014 року.

Покликання позивача на норми статті 45 Закону №1058-ІV, які стосуються перерахунку призначеної пенсії, суд апеляційної інстанції вважає недоцільним та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки позивач не звертався з позовом про перерахунок пенсії.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 460/4354/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич