Справа № 826/7573/17
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7573/17 Суддя першої інстанції: Огурцов О.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Черпіцької Л.Т.,

при секретарі - Кузик О.С.,

за участю:

представника позивача: - Брицької А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Будресурси» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Будресурси» до Міністерства оборони України, третя особа: Квартирно - експлуатаційний відділ м. Запоріжжя про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2017 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Будресурси» звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа: Квартирно - експлуатаційний відділ м. Запоріжжя про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати противоправними дії Міністерства оборони України, а саме відмову від обов`язкової передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 після відчуження нерухомого майна;

- зобов`язати Міністерство оборони України вчинити дії, що до припинення права користування земельною ділянкою за адресою: Запорізька область, Бердянський район, с. Луначарське, вул. Морська, буд. 45 в рамках дотримання чіткої процедури.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Будресурси» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

27 березня 2020 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 11388, від Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого відповідачем наголошено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Будресурси» передчасно подано позов до суду, оскільки на даний час спірна земельна ділянка не зареєстрована за Міноборони.

30 березня 2020 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 11754, від Квартирно експлуатаційного відділу м. Запоріжжя надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого третьою стороною наголошено, що всупереч твердження позивача (апелянта), договір купівлі продажу майна від 03.02.2006 року не був автоматичною підставою для переходу права власності на землю, а оформлення такого права мало здійснюватися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим вважає вимоги апеляційної скарги необґрунтованими.

15 червня 2020 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 20043, апелянтом подано додаткові пояснення по справі.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що як станом на момент звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Будресурси» з позовом до суду, так і на момент розгляду справи судом, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не перебуває у власності Міністерства оборони України, а є у власності фізичних осіб, яким вона була надана для індивідуального дачного будівництва, отже відповідач, враховуючи положення статті 41 Конституції України, позбавлений права розпоряджатися вказаною земельною ділянкою.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції правомірним, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, 03.06.2006 року між Дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державним підприємством «Укроборонсервіс» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Будресурси» (Покупець) укладено договір купівлі - продажу посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павелко Б.О. за реєстровим номером 784 відповідно до якого продавець, зобов`язується передати у власність Покупцю нерухоме військове майно: будівля № 2 (казарма), літера «А», загальною площею 474,80 кв.м.; будівля № І- (учбовий корпус), літера «Б», літера «б», загальною площею 81,30 кв.м.; будівля № 4 (їдальня), літера «В», літера «в», літера «в1», загальною площею 125,60 кв.м.; будівля № 19 (вбиральня), літера «Г», загальною площею 7,00 кв.м.; будівля № 15 (пожежне водоймище), літера «Е», загальною площею 43,00 кв.м.; будівля №22 (вартове 1 приміщення), літера «К», загальною площею 9,10 кв.м.; будівля № 17 (склад), літера «З», літера «з», загальною площею 144,30 кв.м.; будівля № 23 (овочесховище), літера «Ж», загальною площею 57,60 кв.м.; будівля № 18 (трансформаторна підстанція), літера «Д», загальною площею 27,10 кв.м.; будівля № 11 (котельна), літера «Л», загальною площею 74,40 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на території військового містечка № 9 (далі - Майно), а Покупець зобов`язується прийняти вказане майно і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в договорі.

13.02.2006 року Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Будресурси» складено акт приймання - передачі будівель №№ 2, 1, 4, 19,15,22, 17, 23, 18, 11, що розташовані на території військового містечка № 9 за адресою: АДРЕСА_1 .

07.03.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Будресурси» звернулось до Міністра оборони України зі зверненням № 12/03-2017, в якому просило дати доручення відповідним службам оформити відмову від земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та провести передачу вказаної земельної ділянки місцевим органам влади.

Листом від 10.07.2017 року № 303/6/28/576 Головне квартирно - експлуатаційне управління збройних сил України повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Будресурси» наступне: «Земельна ділянка військового містечка № 9 відведена в користування рішенням РМ УРСР від 19.02.1962 року № 204-029 рс. Державний акт від 1978 року серія Б № 012141, виданий Мелітопольській КЕЧ (району), правонаступник КЕВ м. Запоріжжя.

Казармений фонд військового містечка № 9 на підставі договору купівлі - продажу від 03.02.2006 року № Д 29-2.5/60 реалізований від ТОВ «Укрборонсервіс» до ТОВ «Будівельна компанія Будресурси».

На цей час, згідно Відомості наявності та використання земель оборони МО України (форма 405А), вищезазначена земельна ділянка використовується КЕВ м. Запоріжжя.

Після реалізації казарменого фонду військового містечка № 9 начальником Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України листом від 26.03.2006 року № 303/22/1/195 за підпорядкованістю на адресу Головного КЕУ надіслано клопотання щодо надання дозволу на вилучення зі складу земель оборони земельної ділянки вищезазначеного військового містечка загальною площею 12,4 га з подальшою передачею її через органи місцевої влади новому власнику будівель.

На адресу Бердянської РДА Запорізької області командуванням військової частини НОМЕР_1 надіслано лист від 28.07.2006 року № 867 щодо незаперечення стосовно передачі земельної ділянки військового містечка № 9 до земель запасу місцевих органів влади.

Водночас, будь-яких рішень керівництва Міністерства оборони України щодо добровільної відмови від права користування вищезазначеною земельною ділянкою під реалізованими будівлями до квартирно - експлуатаційних органів не надходило. Предметом договору купівлі-продажу від 03.02.2006 року № Д 29-2.5/60 виступають лише будівлі казарменого фонду військового містечка № 9.

Земельна ділянка військового містечка № 9 зі складу земель оборони не вилучалася. З метою недопущення втрати державного майна оскарження в судовому порядку будь-яких незаконних рішень, які приймалися місцевими органами влади стосовно вищезазначеної земельної ділянки буде здійснюватися встановленим порядком з урахуванням потреб Міністерства оборони України».

Позивач, вважаючи, що відповідачем було протиправно відмовлено йому у обов`язковій передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтями 3 та 4 Земельного кодексу України визначає регулювання земельних відносин та земельне законодавства України.

Так, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Згідно ст. 84 чинного Земельного Кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Пунктом 1 статті 77 Земельного кодексу України передбачено, що землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Статтею 120 Земельного кодексу України передбачено перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлі, що на ній розташовані.

Втім, припинення права користування земельними ділянками здійснюється відповідно до Земельного кодексу України, пунктом "а" статті 141 якого передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова землекористувача від права користування земельною ділянкою.

Як вірно зазначено судом першої інстанції та жодним належним доказом не спростовано апелянтом у справі, спірна земельна ділянка, у зв`язку з продажем відповідачем майна колишнього військового містечка № 9 та відмовою від земельної ділянки, передана громадянам для індивідуального дачного будівництва.

Відповідач в наданих суду письмових поясненнях зазначив про те, що на даний час спірна земельна ділянка не оформлена у відповідності до чинного законодавства за Міністерством оборони України та є предметом розгляду значної кількості справ, які розглядає Бердянський міський суд Запорізької області стосовно визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку оформлених на фізичних осіб та зобов`язання повернути квартирно - експлуатаційному відділу м. Запоріжжя земельні ділянки.

Таким чином, сторони самі визнають факт та безпосередньо зазначають про нього в поданих суду документах, про те, що на даний час земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 розпайована та зареєстрована за фізичними особами на праві власності.

Докази на підтвердження факту того, що за відповідачем зареєстровано право власності чи будь - яке інше речове право на вказану земельну ділянку в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Як станом на момент звернення позивача з позовом до суду, так і на момент розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 перебуває не у власності Міністерства оборони України, а у власності фізичних осіб, яким вона була надана для індивідуального дачного будівництва, отже відповідач, враховуючи положення статті 41 Конституції України, позбавлений права розпоряджатися вказаною земельною ділянкою.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: відсутність третьої особи Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області, яка, на переконання апелянта, була залучена до участі у справі є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Дійсно, відповідно до заяви про залучення до участі у справі третіх осіб (від 06.11.2018 року Вх.№ 112340/18), Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Будресурси» просило залучити до участі у справі Бердянську районну державну адміністрацію Запорізької області (т.1 а.с.128, 129).

Відповідно до протоколу судового засідання від 06.11.2018 року дане питання було поставлено на обговорення, зобов`язано надіслати на адресу Бердянської РДА та Запорізької ОДА копії позовної заяви з додатками та викликати в судове засідання представників Бердянської РДА та Запорізької ОДА для вирішення питання щодо залучення їх до справи в якості третіх осіб (т.1. а.с.147).

Втім, відповідно до листа Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області від 04.01.2019 року № 01-42/0011 та пояснень Запорізької обласної державної адміністрації від 21.01.2019 року Вх.№ 03-14/6782/19 останні просили розглядати справу без участі відповідних представників та в межах своїх повноважень надали короткі пояснення по справі (т.1 а.с. 160, 162-163).

Жодної ухвали про залучення до участі у справи Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області у матеріалах справи не має, відсутні такі відомості й у протоколах судових засідань (протокольні ухвали суду), отже вищевказані доводи апелянта не відповідають дійсності та не можуть бути підставою для скасування вірного по суті судового рішення.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Будресурси» - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Будресурси» залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

Л.Т.Черпіцька

Повний текст виготовлено 16 червня 2020 року.