Справа № 640/9439/20
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року місто Київ №640/9439/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві

про зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві, в якому просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві звернутися із поданням до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві щодо повернення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Кіровоградській області 02.07.1997) сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 17 950,00 грн відповідно до квитанції від 30.03.2017 №262310001.

Позовні вимоги мотивовано тим, що, звернувшись із заявою від 10.03.2020 №2020/23_1 до відповідача з вимогою про повернення коштів, які були помилково сплачені за придбання житла вперше, листом від 07.04.2020 №2600-0502-8/44428 відповідач фактично відмовив у їх поверненні та порекомендував позивачеві звернутись до суду для встановлення правових підстав щодо повернення коштів з операцій купівлі-продажу нерухомого майна в сумі17 950, 00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.04.2020 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №640/9439/20 та запропоновано відповідачу в п`ятнадцятиденний строк з дня одержання цієї ухвали надати суду відзив на позовну заяву.

Відповідачем через канцелярію суду 02.06.2020 надано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив про те, що відсутність відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання позивачем нерухомості вперше свідчить про відсутність протиправних дій з боку Головного управління Пенсійного фонду України. Також відповідачем вказано, що позивачем пропущені строки звернення до суду з даною позовною заявою, оскільки позивач сплатив збір на обов`язкове державне пенсійне страхування 30.03.2017, а з даною позовною заявою звернувся лише 28.04.2020.

Разом з тим, судом не приймаються до уваги доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду з даною позовною заявою, оскільки суд виходить із того, що підставою для звернення до суду став лист Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 07.04.2020 №2600-0502-8/44428, в якому, відповідачем зокрема було рекомендовано позивачеві звернутися до суду для встановлення правових підстав щодо повернення сплаченого збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, відтак передбачені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України строки звернення до суду не пропущено.

Від позивача 28.05.2020 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій наголошено на тому, що відповідачем не наведено жодних мотивованих заперечень та правових підстав щодо обставин, викладених у позовній заяві, з огляду на що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено клопотання про подання звіту про виконання судового рішення.

В свою чергу, 11.06.2020 від відповідача надійшли заперечення про подання звіту про виконання судового рішення та про розподіл судових витрат.

Суд звертає увагу, що питання щодо подання звіту про виконання судового рішення та про розподіл судових витрат буде вирішено за наслідками розгляду справи по суті.

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

З позовної заяви вбачається, що за договором купівлі-продажу квартири від 30.03.2017, який зареєстрований за №828, ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

При укладенні договору, згідно з вимогами пункту 15-3 постанови Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 №1740 «Про затвердження порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій», позивачем було сплачено 17 950, 00 грн пенсійного збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, про що свідчить квитанція від 30.03.2017 №262310001 про сплату позивачем на рахунок Управління Державної казначейської служби у Печерському районі міста Києві 1% з купівлі-продажу нерухомого майна.

Проте, згідно зі статтею 4 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», збір сплачується фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1% від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком громадян, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

За посиланням позивача, житло, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 30.03.2017 №262310001, придбавалося нею вперше, тому вона не є суб`єктом сплати збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Тобто, за твердженням позивача, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування за придбання квартири вперше, був сплачений помилково.

Як зазначає позивач, відповідачем, в силу бездіяльності, порушено право на повернення помилково сплаченого збору на обов`язкове пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою від 10.03.2020 №2020/23_1 щодо повернення безпідставно сплачених коштів за обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомості.

Листом від 07.04.2020 №2600-0502-8/44428 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві у задоволенні заяви позивача щодо повернення коштів відмовило з тих підстав, що наразі відсутня інформація щодо прав власності громадян на нерухоме майно, а тому підстави на повернення коштів згідно заяви позивача відсутні.

Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Таким чином, із загального правила про обов`язковість сплати збору при придбанні нерухомого майна законодавцем встановлено два винятки - громадяни, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Станом на час придбання позивачем нерухомості - 30.03.2017, як і станом на час розгляду справи судом, в Україні відсутній механізм перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, ведення якого розпочато з 01.01.2013, а також Реєстр прав власності на нерухоме майно, ведення якого розпочато згідно з Наказом Мін`юсту від 07.02.2002 № 7/5 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», не містять всієї інформації щодо наявності у власності об`єктів нерухомого майна, що знаходиться на території України.

Вказане питання було предметом звернення Пенсійного фонду України до Конституційного Суду України з проханням дати тлумачення терміна "придбавають житло вперше", що міститься у пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», визначивши коло осіб, яких необхідно вважати такими, що придбавають житло вперше.

Ухвалою Конституційного Суду України від 23.03.2000 №29-у/2000 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі через відсутність у Пенсійного фонду України права на конституційне подання та непідвідомчість Конституційному Суду України питання, порушеного у поданні.

За відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше.

Відсутність можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше, не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може впливати на порушення прав громадян, які наділені такими правами.

Надаючи оцінку діям та бездіяльності відповідача в даному випадку, суд звертає увагу на правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень.

Зокрема, згідно з пунктами 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04, у якому проаналізовано поняття "належне урядування".

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), п. 38) (http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-107088).

Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити внутрішню процедуру встановлення факту придбання нерухомого майна вперше, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03.07.2018 по справі №819/33/17 від 01.11.2018 по справі №819/1353/17.

Згідно з поясненнями позивача, нею придбано майно вперше, до укладення договору купівлі-продажу від 30.03.2017 №828 інша нерухомість нею не придбавалася.

У суду відсутні підстави для того, щоб ставити під сумнів твердження позивача про відсутність фактів придбання ним нерухомого майна (жилого приміщення) до укладення договору купівлі-продажу від 30.03.2017 №828.

За таких обставин відповідач зобов`язаний довести, що позивач придбав житло згідно з договором від 30.03.2017 №828 не вперше.

Отже, за відсутності відповідних доказів щодо придбавання позивачем житла не вперше, останній має право на повернення суми помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% від вартості об`єкта купівлі-продажу.

Необхідно зазначити, що відсутність відповідного правового механізму перевірки інформації щодо сплати позивачем збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% не звільняє відповідача від обов`язку повернення безпідставно сплачених коштів, зважаючи на те що Пенсійний фонд України згідно з пунктом 5 частиною шостою Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Положення про Пенсійний фонд України» від 23.07.2014 №280 Пенсійний фонд України організовує, координує та контролює роботу територіальних органів щодо забезпечення надходжень від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, інших коштів, ведення обліку їх надходжень відповідно до законодавства

Одночасно суд зазначає, що згідно чинного законодавства збір на обов`язкове державне пенсійне страхування сплачується на рахунки органів Державної казначейської служби України, тому і повертатися ці кошти мають в порядку, визначеному для повернення бюджетних коштів.

Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, і він визначає випадки, за яких органи Державної казначейської служби України зобов`язані виконувати операції з повернення помилково або надміру сплачених податків, зборів (обов`язкових платежів).

Згідно з пунктом 5 названого Порядку, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Отже, оскільки повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а такими органами є органи Пенсійного фонду України, то саме на відповідача в даному випадку покладено обов`язок щодо формування та надання до органів Державної казначейської служби подання про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Аналогічні позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.11.2018 по справі №813/1126/17.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З приводу зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві подати до суду у строк 10 (десяти) календарних днів звіт про виконання рішення з моменту набрання рішенням законної сили, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.

Щодо доводів позивача про те, що за період з 2015 по 2020 роки кількість виконавчих проваджень згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань стосовно Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві зростає, виконавче провадження, на переконання суду, є завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України "Про виконавче провадження", іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду, а також зважаючи на приписи статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України щодо обов`язковості судових рішень, суд не вбачає підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві подати до суду у строк 10 (десяти) календарних днів звіт про виконання рішення станом на момент винесення рішення у даній справі.

З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Наведена норма передбачає можливість віднесення витрат до судових у разі, якщо такі безпосередньо пов`язані з розглядом справи.

Відповідно до статт 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

З приводу доводів представника позивача щодо вирішення питання про поверення понесених витрат з оплати комісії банків у розмірі 55, 00 грн, суд не погоджується, оскільки комісія банку стягується в межах публічного цивільно-правового договору з відповідним банком за надання послуги з переведення коштів з одного рахунку на інший, а відтак, комісія банку не може бути віднесена до судових витрат у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 (замовник) та Адвокатським бюро «Олександра Башинського» в особі адвоката Башинського О.Д. (виконавець) укладено договір про надання правової допомоги від 05.03.2020 №2020/23 (м. Київ).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, представником позивачем додано: рахунок на оплату від 05.03.2020 на суму 4000, 00 грн, квитанцію №ПН1047191 від 10.03.2020 про оплату послуг на суму 4 000, 00 грн, акт-звіт про надання правової допомоги, з якого також вбачаються наступні витрати: поштові витрати - 127, 00 грн, що підтверджується фіскальними чеками; витрати на отримання інформації з державних реєстрів - 33 грн, що підтверджується квитанцією від 10.03.2020.

Відповідачем подано заперечення на клопотання представника позивача про розподіл судових витрат, в яких представником наголошено на тому, що на підтвердження надання правничої допомоги представником позивача надано суду Акт-звіт від 26.05.2020, при цьому жодного посилання на адміністративну справу №640/9439/20, в межах якої заявлені витрати на відшкодування, акт про надання правничої допомоги не містить.

Також представник відповідача звернув увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №821/1594/17, в якій суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки в наданих документах на підтвердження стягнення коштів на правничу допомогу не міститься інформація про підготовку відзиву саме у даній справі.

Однак суд зазначає, що такі доводи спростовуються матеріалами справи, а саме наявністю на поданих представником позивача документах реквізитів, зокрема, підпису адвоката Башинського О.Д., який є представником позивача у даній справі.

Крім того, Верховний Сул у своїй постанові від 15.05.2018 у справі №821/1594/17 також зазначив, що матеріали справи №821/1594/17 містили неналежні документи, які унеможливили вирішення питання про відшкодування витрат на користь позивача, що не є тотожним наявним матерілам справи №640/9439/20.

Так, позовна заява, відзив, відповідь на відзив та всі інші документи у справі №640/9439/20, подані зі сторони позивача, містять підпис адвоката Башинського О.Д., який уклав відповідний договір про надання правової допомоги з позивачем.

Наведене в сукупності доводить реальність понесення судових витрат на правничу допомогу, що пітверджується договором про надання правової допомоги від 05.03.2020 №2020/23, рахунком на оплату від 05.03.2020 на суму 4000, 00 грн, квитанцією №ПН1047191 від 10.03.2020 про оплату послуг на суму 4 000, 00 грн та актом-звітом про надання правової допомоги з підтверджуючими платіжними документами.

Таким чином, наданими документами підтверджено, що адвокат виконував послуги з професійної правничої допомоги позивачу у розгляді цієї справи, а розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Суд дійшов до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 160, 00 грн, оскільки в поверенні понесених витрат з оплати комісії банків у розмірі 55, 00 грн судом відмовлено.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві звернутися із поданням до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві щодо повернення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Кіровоградській області 02.07.1997) сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 17 950,00 грн відповідно до квитанції від 30.03.2017 №262310001.

3. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840, 80 грн (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 160, 00 грн (чотири тисячі сто шістдесят гривень).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.