Справа № 460/2991/20
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 червня 2020 року м. Рівне №460/2991/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 22 серпня 2019 року, а також зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 5 червня 2019 року. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 покликається на те, що 13 серпня 2019 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". До заяви були додані всі необхідні документи, які підтверджують право на призначення пенсії та стаж роботи, в тому числі копія та оригінал трудової книжки. Проте, 28 серпня 2019 року відповідачем прийняте рішення про відмову в призначенні пенсії, обґрунтоване тим, що згідно з наданими документами та даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового страхування загальний страховий стаж позивача становить 15 років 10 місяців 26 днів, замість необхідних 20 років. Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача та вважає його протиправним. Зокрема, позивач звертає увагу на те, що його трудовий стаж за періоди роботи у радгоспі «Більський», Ртищівському автопідприємстві, КСП «Стир» та СВК «Мрія», відповідно до записів у трудовій книжці, складає 21 рік 11 місяців 5 днів, в тому числі до 1 січня 2004 року 17 років 11 місяців 5 днів. Окрім того, у позивача наявні інші періоди трудової діяльності, які в силу приписів чинного законодавства, мають зараховуються до трудового і страхового стажу, що враховується при призначені пенсії, а саме: робота в радгоспі «Більський» у березні, травні та серпні 1983 року (3 місяці); служба в Радянській армії з 3 грудня 1983 року по 19 грудня 1985 року (2 роки 16 днів); навчання у Володимирецькій автошколі з 27 січня 1986 року по 11 червня 1986 року (4 місяці 15 днів); робота у ДП «Володимирецьторф» протягом квітня вересня 2006 року (6 місяців); період перебування на обліку в Управлінні соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації з 1 листопада 2014 року по 1 липня 2016 року як особа, що здійснює догляд за людиною з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду (1 рік 8 місяців); період отримання допомоги по безробіттю відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» з 4 лютого 2019 року по 13 серпня 2019 року (тобто, по день подання заяви про призначення пенсії) (4 місяці). Отже, трудовий стаж позивача до 1 січня 2004 року, який за чинним законодавством прирівнюється до страхового стражу, складає 20 років 7 місяців і 6 днів, а загальний стаж з врахуванням вищенаведеного - 27 років 1 місяць 6 днів, тобто більше 20 років, необхідних для призначення пенсії. З огляду на вказане, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У встановлений судом строк відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що в серпні 2019 року позивач дійсно звернувся до нього із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах, передбачених статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". За наслідками перевірки поданих позивачем документів було підтверджене право останнього на зниження пенсійного віку та страхового стажу, необхідного для призначення пенсії, на шість років. Тому, з урахуванням приписів статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія позивачу могла бути призначена в разі наявності не менше 20 років страхового стажу. Однак, згідно з документами, долученими до заяви про призначення пенсії, та враховуючи індивідуальні відомості про застраховану особу, наявні в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, страховий страж позивача становить 15 років 10 місяців 26 днів. З огляду на вказане вище, відповідач стверджує, що приймаючи рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії на пільгових умовах він діяв в межах та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, тобто не порушуючи вимог статті 19 Конституції України, а тому просить відмовити в задоволенні позовної заяви повністю.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, однак викладені у ній доводи та аргументи суд не враховує при вирішенні даної справи, оскільки за правилами частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) для даної категорії адміністративних справ заявами по суті є позов та відзив.

Заяви, клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі:

23 квітня 2020 року позовна заява надійшла до суду.

27 квітня 2020 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

26 травня 2020 року позивач подав до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, виклик та допит свідків.

28 травня 2020 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву.

12 червня 2020 року на електронну поштову скриньку суду від позивача надійшло клопотання про доказів по справі.

Того ж дня, до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

15 червня 2020 року відповідач подав до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, які попередньо були направленні на електронну поштову скриньку суду.

18 червня 2020 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотань позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, виклик та допит свідків.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Обставини справи, встановлені судом:

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) має статус громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 10 квітня 1994 року.

13 серпня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, передбачених статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

22 серпня 2019 року відповідачем прийняте рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 . Підставою для прийняття відповідачем такого рішення слугувало те, що згідно з наданими документами та даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, страховий страж позивача становить 15 років 10 місяців 26 днів.

Листом від 18 жовтня 2019 року за № 52/03.4 відповідач повідомив позивачу про суть прийнятого рішення.

Позивач, не погоджуючись з рішенням про відмову в призначенні пенсії та вважаючи його протиправним, звернувся до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1058, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058 передбачено, що в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

При цьому, пунктом 13 розділу XV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1058 передбачено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону призначається одна пенсія за її вибором.

Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ (далі Закон № 796) визначені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Статтею 49 Закону № 796 визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Так, вказаною статтею Закону № 1058 встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 55 Закону № 796, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

За змістом заяв по суті учасниками справи визнається право позивача на зниження пенсійного віку та страхового стажу, необхідного для призначення пенсії, на 6 років у відповідності до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796. Тому, згідно з частиною першою статті 78 КАС України вказані обставини не потребують доказування.

Натомість, спірним питання в межах даної адміністративної справи є наявність у позивача не менше 20 років страхового стажу, необхідних для позитивного вирішення питання про призначення пенсії.

З даного приводу, суд враховує наступне.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За приписами частини другої вказаної статті, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Також, частиною четвертою статті 24 Закону № 1058 встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон № 1058 набрав чинності 1 січня 2004 року, а тому періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 2004 року.

До 1 січня 2004 року порядок та умови обчислення стажу роботи, який дає право на пенсію, визначалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі Закон № 1788).

Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону № 1788, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Крім того, згідно з пунктами «в», «д» частини третьої статті 56 Закону №1788, до стажу роботи зараховується: військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби; навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі;

При цьому, за правилами статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення закріпленні у частині першій статті 48 Кодексу законів про працю України, згідно з якою трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 № 637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 637, у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Крім того, пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 наявні такі записи про періоди трудової діяльності:

запис № 1 служба в рядах Радянської Армії з 2 грудня 1983 року по 19 грудня 1985 року;

запис № 2 з 20 червня 1986 року прийнятий до радгоспу «Більський» на посаду водія;

запис № 3 з 4 липня 1987 року звільнений з роботи водія за власним бажанням;

запис № 4 з 10 липня 1987 року прийнятий до Ртищівського автопідприємства на посаду водія вантажного автомобіля;

запис № 5 з 11 січня 1988 року звільнений з автопідприємства за власним бажанням;

запис № 6 з 4 лютого 1988 року прийнятий до радгоспу «Більський» на посаду водія;

запис № 7 з 27 листопада 1996 року радгосп «Більський» реорганізований в колективне сільськогосподарське підприємство «Стир»;

запис № 8 (виконаний у вигляді таблиці в розрізі років) Рік 1997: мінімум 180; трудодні 123, зарплата 375,25, підстава протокол № 1 від 27 лютого 1998 року; Рік 1998: мінімум 180, трудодні 148, зарплата 393,80, підстава протокол № 1 від 25 лютого 1999 року; Рік 1999: мінімум 180, трудодні 112, зарплата 573,11, підстава протокол № 3 від 15 лютого 2000 року;

запис № 9 з 17 грудня 1999 року колективне сільськогосподарське підприємство «Стир» реформовано в сільськогосподарський виробничий кооператив «Мрія»;

запис № 10 з 25 червня 2008 року звільнений з посади водія сільськогосподарського виробничого кооперативу «Мрія»;

запис № 11 Володимирецькою районною філією Рівненського обласного центру зайнятості розпочато виплату допомоги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Також, в матеріалах адміністративної справи наявні копії інших документів, які підтверджують набуття позивачем страхового стажу, а саме:

- довідка Володимирецької автомобільної школи ТСОУ від 10 січня 2019 року № 005 про те, що позивач у період з 27 січня 1986 року по 11 червня 1986 року навчався у Володимирецькій автошколі ДТСААФ і отримав кваліфікацію водія категорії «В-С»;

- довідка Дочірнього підприємства «Володимирецьторф» від 15 травня 2007 року № 0/7 про середню заробітну плату позивача за період з квітня по вересень 2006 року.

- індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 14 червня 2019 року (Форма ОК-5), якими підтверджується сплата Великотелковицькою сільською радою єдиного соціального внеску за позивача у період з 1 по 6 листопада 2013 року, а також отримання позивачем державної допомоги по безробіттю у періоди з 4 лютого по 4 червня 2019 року та з 20 червня по 30 липня 2019 року.

За змістом відзиву відповідачем визнається набутий позивачем страховий стаж за періоди з 3 грудня 1983 року по 19 грудня 1985 року, з 27 січня 1986 року по 11 червня 1986 року, з 20 липня 1986 року по 4 липня 1987 року, з 10 липня 1987 року по 11 січня 1988 року, з 4 лютого 1988 року по 26 листопада 1996 року, з 1 по 6 листопада 2013 року, з 4 лютого по 4 червня 2019 року та з 20 червня по 30 липня 2019 року що в сукупності становить 13 років 2 місяців 2 дні.

Щодо періоду трудової діяльності позивача з 1 січня 2004 року по 25 червня 2008 року (тобто, день звільнення з посади водія сільськогосподарського виробничого кооперативу «Мрія»), то відповідачем проведене його зарахування до страхового стажу пропорційно сплаті страхових внесків.

Надаючи правову оцінку таким діям відповідача, суд виходить з такого

Відповідно до статті 1 Закону № 1058, терміни у цьому Законі вживаються у такому значенні, зокрема:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;

страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески;

страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно з пунктом 1 статті 11 Закону № 1058, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об`єднаннях громадян, у фізичних осіб - підприємців та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

В свою чергу, стаття 20 Закону № 1058 встановлює, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Аналіз наведених вище приписів законодавства дозволяє прийти до висновку про те, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, та вказані внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника таких внесків.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27 березня 2018 року в справі № 208/6680/16-а (провадження № К/9901/458/17), від 24 травня 2018 року в справі № 490/12392/16-а та від 4 вересня 2018 року в справі № 482/434/17 (провадження № К/9901/38798/18).

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що позивач у період з 1 січня 2004 року по 25 червня 2008 року був працевлаштований у сільськогосподарському виробничому кооперативі « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Однак, згідно з Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 14 червня 2019 року (Форма ОК-5), страхові внески за позивача сільськогосподарським виробничим кооперативом «Мрія» до Пенсійного фонду України були сплачені не в повному обсязі.

Таким чином, суд констатує, що внаслідок неналежного виконання сільськогосподарським виробничим кооперативом «Мрія» обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та страхового стажу за час роботи в останнього з 1 січня 2004 року по 25 червня 2008 року.

Разом з тим, позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи з 1 січня 2004 року по 25 червня 2008 року до страхового стажу за порушення, вчинене сільськогосподарським виробничим кооперативом «Мрія», оскільки згідно з Законом № 1058 відповідальність за несплату страхових внесків несе саме страхувальник (роботодавець).

Таким чином, суд вважає, що період трудової діяльності з 1 січня 2004 року по 25 червня 2008 року, що становить 4 роки 5 місяців 25 днів, має бути зарахований позивачу до страхового стажу в повному обсязі.

В свою чергу, суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи позивача щодо зарахування до страхового стажу періоду перебування на обліку в Управлінні соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації з 1 листопада 2014 року по 1 липня 2016 року як особа, що здійснює догляд за людиною з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Так, згідно з довідкою Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації від 24 червня 2019 року № 2745/02/1-08, позивач перебував на обліку в Управлінні та йому відповідно до чинного законодавства виплачувалася у період з 7 листопада 2014 року по 30 квітня 2016 року допомога на догляд (щомісячна грошова допомога особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розгляду, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею) за інвалідом загального захворювання ІІ групи ОСОБА_2 (1967 р.н.). Підстава: висновки лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, видані ОСОБА_1 на інваліда загального захворювання ІІ групи ОСОБА_2 від 10 листопада 2014 року № 3576, від 24 квітня 2015 року № 1493, від 26.10.2015 № 3335.

Суд повторює, що згідно з визначенням, наведеним у частині першій статті 24 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Тобто, в силу приписів Закону № 1058 до страхового стажу особи зараховуються лише періоди, протягом яких особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за які сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до пункту 9 статті 11 Закону № 1058, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають один із непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, один із прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, дитиною, хворою на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, за дитиною, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства.

При цьому, суд наголошує, що тотожна за змістом норма була закріплена, у пункті «є» частини третьої статті 56 Закону № 1788, згідно з яким до стажу роботи зараховується також час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Згідно з довідкою Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації від 24 червня 2019 року № 2745/02/1-08, ОСОБА_2 встановлена ІІ група інвалідності. Крім того, із змісту довідки слідує, що ОСОБА_2 народилася 1967 року. Отже, у період здійснення позивачем догляду за ОСОБА_2 , остання ще не досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058.

Враховуючи, що у період з 1 листопада 2014 року по 1 липня 2016 року позивач не здійснював догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, то підстави для зарахування вказаного періоду до страхового стажу відсутні.

Щодо інших періодів трудової діяльності позивача, то відповідач у відзиві зазначив, що в період з 1 по 31 грудня 1996 року позивачем відпрацьовано 13 вихододнів, тому страховий стаж за цей період складає 13 днів; з 1 січня по 31 грудня 1997 року відпрацьовано 123 вихододнів - стаж 4 місяці 26 днів; з 1 січня по 31 грудня 1998 року відпрацьовано 145 вихододнів стаж 5 місяців 23 дні; з 1 січня по 31 грудня 1999 року відпрацьовано 177вихододнів стаж 6 місяців 29 днів; з 1 січня по 31 грудня 2000 року відпрацьовано 52 вихододні стаж 2 місяці 1 день; з 1 січня по 31 грудня 2001 року відпрацьовано 79 вихододнів стаж 3 місяці 3 дні; з 1 січня по 31 грудня 2002 року відпрацьовано 32 вихододнів стаж 1 місяць 6 днів; з 1 січня по 31 грудня 2003 року відпрацьовано 52 вихододні стаж 2 місяця 2 дні. Таким чином, періоди роботи з 27 листопада 1996 року по 31 грудня 2003 року були враховані до страхового стажу за фактичною тривалістю загальної кількості вихододнів, що становить 2 роки 2 місяці 13 днів.

В даному випадку суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Як зазначав суд раніше, згідно з записом № 8 у трудовій книжці позивача, у сільськогосподарському підприємстві «Стир» у 1997 році був встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві на рівні 180 вихододнів. При цьому, у вказаному році позивачем фактично відпрацьовано 123 вихододнів. Підставою для внесення такого запису зазначено протокол № 1 від 27 лютого 1998 року.

Крім того, у 1999 році у сільськогосподарському підприємстві «Стир» був встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві також на рівні 180 вихододнів, а позивачем фактично відпрацьовано 112 вихододнів. Підстава для внесення запису протокол № 3 від 15 лютого 2000 року.

Копії вказаних вище протоколів наявні в матеріалах адміністративної справи. Дослідивши їх зміст, суд встановив, що на відповідних зборах членів сільськогосподарського підприємства «Стир» питання щодо встановлення мінімуму трудової участі в громадському господарстві взагалі не вирішувалися.

Більше того, суд також враховує, що згідно з довідкою Архівного відділу Володимирецької державної адміністрації від 24 січня 2020 року № 04-01/21, в протоколах засідань правління та загальних зборів уповноважених членів КСП «Стир» Володимирецького району Рівненської області за 1996-1999 роки рішення про встановлення мінімальної трудової участі не виявлено.

Разом з тим, згідно з протоколом від 27 лютого 1998 року № 1 до порядку денного засідання загальних зборів членів сільськогосподарського підприємства «Стир» було включене питання про затвердження та зарахування трудового стажу за 1997 рік. По вказаному питанню, як зазначено у протоколі, голова колгоспу зачитав списки колгоспників, які протягом 1997 року виробили встановлений мінімум людино-днів; назвав ряд колгоспників, які не виробили встановлений мінімум людино-днів по поважних причинах, а також без поважних причин. Колгоспникам, які не виробили встановлений мінімум людино-днів з поважних причин, голова колгоспу вніс пропозицію зарахувати 1997 рік у стаж роботи.

За наслідками вирішення вказаного питання, 1997 рік був зарахований в стаж колгоспникам згідно зі списком. При цьому, список кому саме 1997 рік зарахований в стаж в протоколі не відображений та окремим документом до протоколу не додається.

Натомість, у протоколі від 27 лютого 1998 року № 1 зазначений список колгоспників, яким 1997 рік не зарахований до стажу. У вказаному списку прізвище, ім`я та по батькові позивача відсутні.

Враховуючи, що згідно з записом у трудовій книжці у 1997 році позивачем відпрацьовано 123 вихододнів замість необхідних 180 вихододнів, а також ту обставину, що у протоколі від 27 лютого 1998 року № 1 позивач не включений до списку колгоспників, яким 1997 рік не зараховується до стажу, суд вважає, що установлений мінімум трудової участі в громадському господарстві в 1997 році не був виконаний позивачем з поважних причин, а тому такий рік має бути зарахований останньому в страховий стаж повністю.

Також, згідно з протоколом від 15 лютого 2000 року № 3, до порядку денного загальних зборів членів сільськогосподарського підприємства «Стир» було включене питання, зокрема, про затвердження трудового стажу колгоспників за 1999 рік.

За наслідками розгляду відповідного питання було вирішено зарахувати 1999 рік в загальний трудовий стаж працівникам наступних виробничих підрозділів: 1) Адміністрація; 2) Дільнича бригада № 1; 3) Будівельна бригада; 4) Ферма № 1. Поіменний список осіб, яким 1999 рік зарахований до стажу в протоколі не відображений та окремим документом до протоколу не додається. Натомість, у протоколі від 15 лютого 2000 року № 3 відображений список колгоспників, яким 1999 рік не зараховується до стажу. У вказаному списку прізвище, ім`я та по батькові позивача відсутні.

Враховуючи, що згідно з записом у трудовій книжці у 1999 році позивачем відпрацьовано 112 вихододнів замість необхідних 180 вихододнів, а також ту обставину, що у протоколі від 15 лютого 2000 року № 3 позивач не включений до списку колгоспників, яким 1999 рік не зараховується до стажу, то суд вважає, що установлений мінімум трудової участі в громадському господарстві в 1999 році не був виконаний позивачем з поважних причин, а тому такий рік має бути зарахований останньому в страховий стаж повністю.

Щодо періодів з 1 по 31 грудня 1996 року, з 1 січня по 31 грудня 1998 року, 1 січня 2000 року по 31 грудня 2003 року, то суд зазначає, що в матеріалах справи наявні докази лише щодо фактично відпрацьованих позивачем вихододнів у вказані періоди. При цьому, докази на підтвердження або спростування встановлення протягом вказаних періодів мінімуму трудової участі в громадському господарстві, вирішення питання про зарахування або незарахування вказаних періодів членам сільськогосподарського підприємства «Стир» (з 17 грудня 1999 року сільськогосподарського виробничого кооперативу «Мрія») до стажу учасниками справи суду не надано та судом в ході розгляду справи не здобуто.

За наведених обставин, суд позбавлений можливості самостійно вирішити питання щодо наявності підстав для зарахування періодів трудової діяльності позивача з 1 по 31 грудня 1996, з 1 січня по 31 грудня 1998 року, 1 січня 2000 року по 31 грудня 2003 року до страхового стажу, а тому підтвердження стажу за відповідні періоди здійснюватися в спосіб установлений законом.

Відповідно до пунктів 17, 18 Порядку № 637, за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Тобто, стаж позивача за періоди з 1 по 31 грудня 1996, з 1 січня по 31 грудня 1998 року, 1 січня 2000 року по 31 грудня 2003 року може бути підтверджений на підставі показань не менше двох свідків, наданих безпосередньо органу, що вирішує питання про призначення пенсії.

Одночасно, суд звертає увагу на те, що механізм підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремої категорії працівників у разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника визначений Порядком підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 10 листопада 2006 року № 18-1 (далі - Порядок № 18-1).

Пунктом 3 Порядку № 18-1 передбачено, що підтвердження періодів роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років (далі - підтвердження стажу роботи), здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років (далі - Комісії).

За змістом пунктів 5, 6 Порядку № 18-1, комісія є спеціально створеним колегіальним органом, основним завданням якої є розгляд заяв про підтвердження стажу роботи та прийняття рішень щодо підтвердження стажу роботи або про відмову в його підтвердженні в установленому порядку.

Пунктом 10 Порядку № 18-1 встановлено, що рішення про результати розгляду заяви приймаються більшістю голосів членів Комісії, присутніх на засіданні, підписується головою або його заступником.

Таким чином, для встановлення факту на підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії, зокрема, на пільгових умовах у разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника законом встановлено окремий порядок, з урахуванням якого позивачу для розгляду питання про підтвердження факту виконання встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві в періоди з 1 по 31 грудня 1996, з 1 січня по 31 грудня 1998 року, 1 січня 2000 року по 31 грудня 2003 року та, відповідно, зарахування таких періодів до страхового стажу в повному обсязі, необхідно звернутися до спеціально створеної Пенсійним фондом комісії.

Як встановлено судом, право на підтвердження стажу за спірні періоди було реалізоване позивачем 22 травня 2020 року шляхом подання відповідної заяви до Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсій на пільгових умовах або за вислугу років Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області. Копія вказаної заяви долучена представником позивача до матеріалів справи.

Проте, станом на день вирішення даної адміністративної справи, докази прийняття Комісією з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсій на пільгових умовах або за вислугу років Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області рішення за наслідками розгляду заяви позивача від 22 травня 2020 року учасниками справи суду не надані та судом не здобуті.

Разом з тим, суд зауважує, що за змістом відзиву відповідачем часткового визнається страховий стаж позивача за спірні періоди з 1 по 31 грудня 1996, з 1 січня по 31 грудня 1998 року, 1 січня 2000 року по 31 грудня 2003 року, а саме: в розмірі 1 рік 17 днів.

З урахуванням вказаного, а також висновків суду щодо необхідності включення інших періодів трудової діяльності позивача до страхового стажу, висловлених вище по тексту рішення, суд констатує наявність у позивача належним чином підтвердженого стажу на рівні 20 років 8 місяців 16 днів.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про те, рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії з підстав відсутності в останнього не менше 20 років страхового стажу прийняте відповідачем необґрунтовано, тобто без врахуванням усіх обставин, що мали значення для його прийняття, та всупереч положенням чинного законодавства, у зв`язку з чим таке рішення належить визнати протиправним та скасувати.

Оскільки, право позивача на зниження пенсійного віку та загального страхового стажу на 6 років у відповідності до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796 визнається усіма учасниками справи, а наявність у позивача не менше 20 років страхового стажу встановлена в ході судового розгляду, тому суд вважає, що в даному випадку належним ефективним способом відновлення порушеного права буде прийняття рішення про зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу.

Також, суд звертає увагу на те, що позивач просить суд зобов`язати відповідача призначити йому пенсію з 5 червня 2019 року, що цілком з узгоджується з приписами статті 45 Закону № 1058, згідно з якими пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи не довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими останній обґрунтовував позовні вимоги, знайшли своє підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому позовну заяву належить задовольнити повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на вказане, сплачена сума судового збору в розмірі 840,80грн відповідно до квитанції від 21 квітня 2020 року № 26326404, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 263 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову в призначенні ОСОБА_1 від 22 серпня 2019 року в повному обсязі.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 5 червня 2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судовий збір в сумі 840,80грн (вісімсот сорок гривень, 80коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 );

2) відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Короленка, 7; ).

Суддя Комшелюк Т.О.