Справа № 460/1863/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/1863/20 пров. № А/857/4835/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.Б., Качмара В.Я.

за участі секретаря судового засідання Михальської М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Здолбунівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 березня 2020 року (суддя Дудар О.М., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом Комунального підприємства «Здолбунівкомуненергія» Здолбунівської міської ради до Здолбунівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) про визнання дій протиправними, скасування постанов про стягнення виконавчого збору,-

ВСТАНОВИЛА:

Комунальне підприємство «Здолбунівкомуненергія» Здолбунівської міської ради в березні 2020 року звернулося до суду з адміністративним позовом до Здолбунівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) , у якому просило визнати протиправними дії відповідача; скасувати 82 постанови про стягнення виконавчого збору у зведеному виконавчому провадженні №61335878; стягнути з відповідача кошти в сумі 93026,63 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржувані постанови прийняті відповідачем безпідставно та підлягають скасуванню, оскільки імперативними нормами частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII) встановлено заборону стягувати виконавчий збір за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів, а також за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі №460/1863/20 адміністративний позов задоволено.

Додатковим рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року у справі №460/1863/20 відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення на користь Комунального підприємства «Здолбунівкомуненергія» Здолбунівської міської ради зі Здолбунівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) коштів в сумі 93026,63 грн.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги мотивовані правомірністю дій відповідача при винесенні оскаржуваних постанов, з огляду на те, що нормами Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) не передбачено право комісій по трудових спорах допускати свої посвідчення до негайного виконання. Апелянт наголошує, що всі посвідчення комісії по трудових спорах містять взаємовиключні поняття, а саме дату набрання рішенням чинності та запис про негайне виконання рішення, що суперечить змісту пункту 6 частини першої статті 4 Закону №1404-VIII, згідно, якого у виконавчому документі зазначаються дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню). Крім цього, скаржник наголошує, що стягнення заборгованості по заробітній платі не є періодичним платежем, відтак відсутні підстави для нестягнення виконавчого збору за його виконання.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що у Здолбунівському районному відділі державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) з 13.01.2020 перебуває на примусовому виконанні наказ Господарського суду Рівненської області від 02.12.2019 у справі №918/471/19 про стягнення з Комунального підприємства «Здолбунівкомуненергія» Здолбунівської міської ради на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 1904757,72 грн. заборгованості за договором постачання природного газу від 15.09.2017 №8355/1718-БО-28, 85148,32 грн. пені, 66131,95 грн 3% річних, 174545,35 грн. інфляційних та 3435,98 грн. витрат по сплаті судового збору.

З 17.02.2020 у Здолбунівському районному відділі державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) на примусовому виконанні перебували 82 виконавчі документи посвідчення комісії по трудових спорах Комунального підприємства «Здолбунівкомуненергія» Здолбунівської міської ради щодо стягнення на користь 82-х працівників підприємства заборгованості із заробітної плати за січень 2020 року.

19.02.2020 державним виконавцем було винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, згідно якої об`єднано у виконавче провадження №61335878 щодо боржника, Комунального підприємства «Здолбунівкомуненергія» Здолбунівської міської ради, наступні виконавчі провадження: №60963341, №61279773, №61279829, №61284796, №61284927, №61285046, №61298434, №61298789, №61299150, №61299294, №61299567, №61300909, №61301738, №61303905, №61303977, №61304463, №61304535, №61304737, №61304785, №61304868, №61304961, №61305001, №61321581, №61321610, №61321636, №61310838, №61311423, №61311892, №61312599, №61313727, №61313829, №61313940, №61314021, №61314093, №61314160, №61314226, №61314293, №61314356, №61314427, №61314477, №61314531, №61314597, №61314654, №61314773, №61315081, №61315138, №61315177, №61315239, №61315292, №61315949, №61316314, №61316405, №61316597, №61316887, №61317022, №61317157, №61317266, №61317363, №61319501, №61320001, №61320117, №61320482, №61320543, №61320606, №61320656, №61320732, №61320800, №61320857, №61320929, №61320992, №61321046, №61321277, №61321327, №61321396, №61321446, №61321500, №61321541, №61314727, №61325859, №61326192, №61326451, №61326784, №61327090.

У межах даних виконавчих проваджень державним виконавцем було винесено постанови про стягнення з боржника, Комунального підприємства «Здолбунівкомуненергія» Здолбунівської міської ради, виконавчого збору на загальну суму 93026,63грн, а саме: від 13.02.2020 у ВП №61279773 в сумі 1950,85грн, від 17.02.2020 у ВП №61279829 в сумі 1902,01грн, від 17.02.2020 у ВП №61284796 в сумі 1150,92грн, від 17.02.2020 у ВП №61284927 в сумі 1568,47грн, від 17.02.2020 у ВП №61285046 в сумі 2495,69грн, від 17.02.2020 у ВП №61298434 в сумі 1396,30грн, від 17.02.2020 у ВП №61298789 в сумі 1302,06грн, від 17.02.2020 у ВП №61299150 в сумі 1671,13грн, від 17.02.2020 у ВП №61299294 в сумі 1302,06грн, від 17.02.2020 у ВП №61299567 в сумі 320,00грн, від 17.02.2020 у ВП №61300909 в сумі 390,00грн, від 17.02.2020 у ВП №61301738 в сумі 1302,06грн, від 17.02.2020 у ВП №61303905 в сумі 901,00грн, від 17.02.2020 у ВП №61303977 в сумі 887,13грн, від 17.02.2020 у ВП №61304463 в сумі 563,55грн, від 17.02.2020 у ВП №61304535 в сумі 1437,82грн, від 17.02.2020 у ВП №61304737 в сумі 1052,86грн, від 17.02.2020 у ВП №61304785 в сумі 911,26грн, від 17.02.2020 у ВП №61304868 в сумі 1165,71грн, від 17.02.2020 у ВП №61304961 в сумі 911,26грн, від 17.02.2020 у ВП №61305001 в сумі 911,26грн, від 18.02.2020 у ВП №61321581 в сумі 2417,35грн, від 18.02.2020 у ВП №61321610 в сумі 1199,82грн, від 18.02.2020 у ВП №61321636 в сумі 904,83грн, від 19.02.2020 у ВП №61310838 в сумі 1301,97грн, від 19.02.2020 у ВП №61311423 в сумі 1671,13грн, від 19.02.2020 у ВП №61311892 в сумі 535,50грн, від 19.02.2020 у ВП №61312599 в сумі 773,87грн, від 19.02.2020 у ВП №61313727 в сумі 873,16грн, від 19.02.2020 у ВП №61313829 в сумі 1045,98грн, від 19.02.2020 у ВП №61313940 в сумі 847,32грн, від 19.02.2020 у ВП №61314021 в сумі 868,73грн, від 19.02.2020 у ВП №61314093 в сумі 1045,98грн, від 19.02.2020 у ВП №61314160 в сумі 939,70грн, від 19.02.2020 у ВП №61314226 в сумі 1061,80грн, від 19.02.2020 у ВП №61314293 в сумі 950,42грн, від 19.02.2020 у ВП №61314356 в сумі 698,56грн, від 19.02.2020 у ВП №61314427 в сумі 911,80грн, від 19.02.2020 у ВП №61314477 в сумі 939,70грн, від 19.02.2020 у ВП №61314531 в сумі 974,77грн, від 19.02.2020 у ВП №61314597 в сумі 950,42грн, від 19.02.2020 у ВП №61314654 в сумі 1045,98грн, від 19.02.2020 у ВП №61314773 в сумі 939,70грн, від 19.02.2020 у ВП №61315081 в сумі 935,73грн, від 19.02.2020 у ВП №61315138 в сумі 446,03грн, від 19.02.2020 у ВП №61315177 в сумі 2109,07грн, від 19.02.2020 у ВП №61315239 в сумі 1958,09грн, від 19.02.2020 у ВП №61315292 в сумі 875,49грн, від 19.02.2020 у ВП №61315949 в сумі 1045,98грн, від 19.02.2020 у ВП №61316314 в сумі 1342,65грн, від 19.02.2020 у ВП №61316405 в сумі 834,43грн, від 19.02.2020 у ВП №61316597 в сумі 790,56грн, від 19.02.2020 у ВП №61316887 в сумі 1635,07грн, від 19.02.2020 у ВП №61317022 в сумі 1457,82грн, від 19.02.2020 у ВП №61317157 в сумі 1326,72грн, від 19.02.2020 у ВП №61317266 в сумі 1091,84грн, від 19.02.2020 у ВП №61317363 в сумі 1106,40грн, від 19.02.2020 у ВП №61319501 в сумі 970,31грн, від 19.02.2020 у ВП №61320001 в сумі 939,70грн, від 19.02.2020 у ВП №61320117 в сумі 1061,80грн, від 19.02.2020 у ВП №61320482 в сумі 968,74грн, від 19.02.2020 у ВП №61320543 в сумі 1162,98грн, від 19.02.2020 у ВП №61320606 в сумі 1302,06грн, від 19.02.2020 у ВП №61320656 в сумі 1472,65грн, від 19.02.2020 у ВП №61320732 в сумі 1006,84грн, від 19.02.2020 у ВП №61320800 в сумі 1256,60грн, від 19.02.2020 у ВП №61320857 в сумі 1249,44грн, від 19.02.2020 у ВП №61320929 в сумі 1193,47грн, від 19.02.2020 у ВП №61320992 в сумі 3141,13грн, від 19.02.2020 у ВП №61321046 в сумі 1092,06грн, від 19.02.2020 у ВП №61321277 в сумі 912,56грн, від 19.02.2020 у ВП №61321327 в сумі 1238,96грн, від 19.02.2020 у ВП №61321396 в сумі 907,56грн, від 19.02.2020 у ВП №61321446 в сумі 1228,89грн, від 19.02.2020 у ВП №61321500 в сумі 495,44грн, від 19.02.2020 у ВП №61321541в сумі 873,16грн, від 21.02.2020 у ВП №61314727 в сумі 950,42грн, від 21.02.2020 у ВП №61325859 в сумі 794,01грн, від 21.02.2020 у ВП №61326192 в сумі 1061,80грн, від 21.02.2020 у ВП №61326451 в сумі 848,79грн, від 21.02.2020 у ВП №61326784 в сумі 949,08грн, від 21.02.2020 у ВП №61327090 в сумі 600,42грн.

Вважаючи зазначені постанови про стягнення виконавчого збору протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що комісією по трудових спорах Комунального підприємства «Здолбунівкомуненергія» Здолбунівської міської ради, як квазісудовим органом, правомірно було допущено до негайного виконання власні рішення про стягнення з підприємства на користь працівників заробітної плати за один місяць, з огляду на що безпідставним є стягнення виконавчого збору за виконавчими документами, що підлягали негайному виконанню.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Відповідно до статті 221 КЗпП трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору. Установлений порядок розгляду трудових спорів не поширюється на спори про дострокове звільнення від виборної платної посади членів громадських та інших об`єднань громадян за рішенням органів, що їх обрали.

Статтею 223 КЗпП передбачено, що комісія по трудових спорах обирається загальними зборами (конференцією) трудового колективу підприємства, установи, організації з числом працюючих не менш як 15 чоловік.

Комісія по трудових спорах є обов`язковим первинним органом по розгляду трудових спорів, що виникають на підприємствах, в установах, організаціях, за винятком спорів, зазначених у статтях 222, 232 цього Кодексу. Трудовий спір підлягає розглядові в комісії по трудових спорах, якщо працівник самостійно або з участю профспілкової організації, що представляє його інтереси, не врегулював розбіжності при безпосередніх переговорах з власником або уповноваженим ним органом (стаття 224 КЗпП).

Положеннями статті 227 КЗпП встановлено, що комісія по трудових спорах приймає рішення більшістю голосів її членів, присутніх на засіданні. У рішенні зазначаються: повне найменування підприємства, установи, організації, прізвище, ім`я та по батькові працівника, який звернувся до комісії, або його представника, дата звернення до комісії і дата розгляду спору, суть спору, прізвища членів комісії, власника або представників уповноваженого ним органу, результати голосування і мотивоване рішення комісії. Копії рішення комісії у триденний строк вручаються працівникові, власникові або уповноваженому ним органу.

При цьому, статтею 228 КЗпП передбачено, що у разі незгоди з рішенням комісії по трудових спорах працівник чи власник або уповноважений ним орган можуть оскаржити її рішення до суду в десятиденний строк з дня вручення їм виписки з протоколу засідання комісії чи його копії.

Згідно статті 229 КЗпП рішення комісії по трудових спорах підлягає виконанню власником або уповноваженим ним органом у триденний строк по закінченні десяти днів, передбачених на його оскарження (стаття 228), за винятком випадків, передбачених частиною п`ятою статті 235 цього Кодексу.

Порядок виконання рішення комісії по трудових спорах визначений статтею 230 КЗпП. Так, у разі невиконання власником або уповноваженим ним органом рішення комісії по трудових спорах у встановлений строк (стаття 229) працівникові комісією по трудових спорах підприємства, установи, організації видається посвідчення, що має силу виконавчого листа.

У посвідченні вказуються найменування органу, який виніс рішення щодо трудового спору, дати прийняття і видачі та номер рішення, прізвище, ім`я, по батькові та адреса стягувача, найменування та адреса боржника, номери його рахунків у банках, рішення по суті спору, строк пред`явлення посвідчення до виконання. Посвідчення засвідчується підписом голови або заступника голови комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації та печаткою комісії по трудових спорах.

На підставі посвідчення, пред`явленого не пізніше тримісячного строку до органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю, державний виконавець чи приватний виконавець виконує рішення комісії по трудових спорах у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон №1404-VIII.

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 2 цього ж Закону встановлено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У силу вимог пункту 4 частини першої статті 3 Закону №1404-VIIІ, посвідчення комісії по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій, є виконавчими документами, на підставі яких відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення зазначених комісій.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною першою статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до частини другої статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Положення частини четвертої статті 27 цього ж Закону встановлюють, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Частиною п`ятою статті 27 Закону №1404-VIII перелічені випадки, у яких виконавчий збір не стягується. Зокрема, пунктом 1 частини першої цієї статті встановлено, що виконавчий збір не стягується: за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

З матеріалів справи встановлено та сторонами не заперечується, що усі спірні постанови про стягнення з позивача виконавчого збору винесено державним виконавцем у виконавчих провадженнях з примусового виконання рішень комісії по трудових спорах Комунального підприємства «Здолбунівкомуненергія» Здолбунівської міської ради про стягнення на користь працівників заробітної плати за січень 2020 року на підставі відповідних посвідчень.

Кожне з досліджених посвідчень на примусове виконання рішення комісії по трудових спорах відповідає вимогам статті 230 КЗпП та вимогам до виконавчого документа, передбаченим статтею 4 Закону №1404-VIII.

Обґрунтовуючи правомірність постанов про стягнення виконавчого збору, відповідач посилається на те, що до негайного виконання згідно з чинним законодавством можуть допускатися лише рішення судів у чітко визначеній категорії справ, натомість положеннями чинного законодавства не передбачено право комісій по трудових спорах допускати свої посвідчення до негайного виконання.

Суд апеляційної інстанції такі доводи апелянта вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

В силу положень статті 224 КЗпП України комісія по трудових спорах є первинним органом з розгляду трудових спорів, що виникають на підприємствах, в установах, організаціях.Трудовий спір підлягає розглядові в комісії по трудових спорах, якщо працівник самостійно або з участю профспілкової організації, що представляє його інтереси, не врегулював розбіжності при безпосередніх переговорах з власником або уповноваженим ним органом.

При цьому, статтею 221 КЗпП комісії по трудових спорах визначені, як органи, уповноважені розглядати трудові спори, нарівні із районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Тобто вказаною нормою законодавства для працівника встановлена альтернатива у виборі способу захисту свого порушеного права.

Крім того, як вже було зазначено вище, у разі невиконання власником або уповноваженим ним органом рішення комісії по трудових спорах у встановлений строк (стаття 229) працівникові комісією по трудових спорах підприємства, установи, організації видається посвідчення, що має силу виконавчого листа. У силу положень частини першої статті 3 Закону №1404-VIIІ, посвідчення комісії по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій, є виконавчими документами, на підставі яких відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення зазначених комісій нарівні із ухвалами, постановами судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Так, як комісія по трудових спорах в силу вимог чинного законодавства України є органом, уповноваженим розглядати трудові спори альтернативно районним, районним у місті, міським чи міськрайонним судами, колегія суддів приходить до висновку про наявність у неї, за аналогією права, повноважень допускати свої посвідчення до негайного виконання.

Більше того, ні положення КЗпП, ні будь-якого іншого нормативно-правового акта, заборони на вчинення таких дій комісією по трудових спорів не містять.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що комісією по трудових спорах Комунального підприємства «Здолбунівкомуненергія» Здолбунівської міської ради, як квазісудовим органом, правомірно допущено до негайного виконання власні рішення про стягнення з підприємства на користь працівників заробітної плати за один місяць.

У поданій апеляційній скарзі скаржник також наголошує, що всі посвідчення комісії по трудових спорах містять взаємовиключні поняття, а саме дату набрання рішенням чинності та запис про негайне виконання рішення, що суперечить змісту пункту 6 частини першої статті 4 Закону №1404-VIII, згідно якого у виконавчому документі зазначаються дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Такі доводи апелянта суд апеляційної інстанції оцінює критично, з огляду на те, що кожне із посвідчень на примусове виконання рішення комісії по трудових спорах містить як дату набрання посвідченням законної сили, так і вказівку на допущення до негайного виконання рішення щодо стягнення заробітної плати за один місяць. При цьому, дата набрання посвідченням законної сили збігається з датою видання такого посвідчення. Тобто, зазначення дати набрання посвідченням законної сили жодним чином не перешкоджає негайному виконанню рішення комісії по трудових спорах про стягнення на користь працівника заробітної плати за один (січень) місяць.

Так, як в обумовлених посвідченнях на примусове виконання рішення комісії по трудових спорах зазначено дату набрання законної сили саме посвідченням, а не рішенням комісії, державний виконавець помилково, керуючись вищезазначеною нормою Закону №1404-VIII, визнав рішення комісії такими, що не підлягають негайному виконанню. При цьому, виконавець проігнорував вказівку у посвідченні на допущення до негайного виконання рішення щодо стягнення заробітної плати за один місяць.

Щодо покликань відповідача на те, що стягнення заборгованості по заробітній платі не є періодичним платежем, апеляційний суд вважає такі обґрунтованими, оскільки звільнення від стягнення виконавчого збору з цих підстав згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VIII застосовується саме до виконавчих документів про стягнення періодичних платежів, тобто тих документів, в яких безпосередньо зазначається про періодичність стягнення (у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо). У даному ж випадку посвідчення видані на примусове виконання рішення комісії по трудових спорах щодо разового стягнення на користь працівника заробітної плати за один місяць. Проте, вказані обставини не впливають на результат вирішення даного спору, оскільки наявні підстави для скасування оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору з інших підстав.

Окрім вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що обов`язки державного виконавця визначені частиною другою статті 18 Закону №1404-VIII, а права державного виконавця частиною третьою цієї ж статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Посвідчення комісії по трудових спорах у розглядуваній справі є чинними, ніким не оскаржені, не скасовані, та мають силу виконавчого документа в силу вимог Закону №1404-VIII. Натомість, серед обов`язків і прав державного виконавця відсутні такі, як оцінка правомірності способу і порядку виконання рішення, зазначених у виконавчому документі.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що Здолбунівський районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) вказані вимоги щодо обов`язку довести правомірність своїх рішень не виконав.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що оскаржувані постанови про стягнення з позивача виконавчого збору винесені державним виконавцем всупереч нормам Закону №108/95-ВР, зокрема, пункту 1 частини п`ятої статті 27, за відсутності до того підстав, а відтак є неправомірними та підлягають скасуванню.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Здолбунівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 березня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 18 червня 2020 року.