Справа № 820/10807/15
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2020-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 червня 2020 року

Київ

справа №820/10807/15

адміністративне провадження №К/9901/39518/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А., суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Київської об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області

на ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року (суддя Лях О.П.)

у справі № 820/10807/15

за позовом Підприємства «Дар`я» Харківського відділення всеукраїнської громадської організації «Союз організацій інвалідів України» товариства інвалідів Київського району

до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області

про визнання неправомірними дій, визнання фактів порушень, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2016 року адміністративний позов Підприємства «Дар`я» Харківського відділення всеукраїнської громадської організації «Союз організацій інвалідів України» товариства інвалідів Київського району (далі - Підприємство) до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (правонаступником якої є Київська об`єднана державна податкова інспекція м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області; далі - ДПІ, контролюючий орган) про визнання неправомірними дій, визнання фактів порушень, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково:

- визнано неправомірними дії ДПІ щодо неприйняття податкової звітності позивача за вересень 2015 року та за дев`ять місяців 2015 року згідно з договором «Про визнання електронних документів» № 630 від 13 квітня 2012 року, укладеного між ДПІ та Підприємством;

- зобов`язано ДПІ забезпечити реєстрацію податкових звітів (декларацій, тощо) за вересень 2015 року датою подання до контролюючого органу цих звітів Підприємством, а саме: 19 жовтня 2015 року;

- зобов`язано ДПІ забезпечити реєстрацію податкових звітів (декларацій, тощо) за 9 місяців 2015 року датою подання до контролюючого органу цих звітів Підприємством, а саме: 23 жовтня 2015 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

Харківський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 01 червня 2016 року залишив апеляційну скаргу контролюючого органу без руху у зв`язку з несплатою судового збору.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 22 червня 2016 року апеляційну скаргу повернуто ДПІ, оскільки остання не усунула недоліки апеляційної скарги.

23 грудня 2016 року відповідач повторно подав апеляційну скаргу, в якій також просив відстрочити йому сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Харківський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 13 січня 2017 року відмовив у задоволенні клопотання ДПІ про відстрочення сплати судового збору та залишив апеляційну скаргу без руху, надавши 30-денний строк для усунення недоліків шляхом направлення до суду заяви про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних причин пропуску такого строку та документа про сплату судового збору.

06 лютого 2017 року від ДПІ на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Харківського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2016 року, а також клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Розглянувши клопотання контролюючого органу, Харківський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 09 лютого 2017 року визнав неповажними наведені відповідачем причини пропуску строку на апеляційне оскарження; відмовив у задоволенні повторного клопотання ДПІ про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги та повторно направив ухвалу від 13 січня 2017 року про залишення апеляційної скарги без руху, повідомивши про необхідність усунення недоліків поданої апеляційної скарги у строк, встановлений ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2017 року, тобто до 19 лютого 2017 року.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 21 лютого 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою контролюючого органу у зв`язку з невиконанням вимог ухвали від 13 січня 2017 року.

Не погодившись із ухвалою суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження, ДПІ звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, просила скасувати вищезазначену ухвалу суду апеляційної інстанції і передати справу для продовження розгляду до Харківського апеляційного адміністративного суду.

На обґрунтування касаційної скарги контролюючий орган зазначив, що його було позбавлено можливості реалізувати право, передбачене статтею 13 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень адміністративного суду.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 26 жовтня 2017 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ДПІ.

Позивач не скористався своїм правом подати заперечення/відзив на касаційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

16 березня 2018 року справу в порядку, передбаченому підпунктом 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року; далі - КАС України) передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом частини другої статті 186 КАС України (у редакції, чинній на час подання позивачем апеляційної скарги) апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Статтею 187 КАС України (у редакції, чинній на час подання позивачем апеляційної скарги) встановлено вимоги до апеляційної скарги та, зокрема, передбачено, що до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору.

Відповідно до частини четвертої статті 189 КАС України (у редакції, чинній на час подання позивачем апеляційної скарги) апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 186 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Отже, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою після закінчення строків, установлених статтею 186 КАС України, та якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Відтак, у випадку пропуску строку на апеляційне оскарження підставою для його поновлення є лише наявність поважних причин (підтверджених належними доказами), тобто обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ДПІ, враховуючи наступне.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Пунктом шостим частини п`ятої статті 44 КАС України визначено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого КАС України строку апеляційного оскарження до дати звернення з апеляційною скаргою вперше; з моменту повернення вперше поданої апеляційної скарги/відмови у відкритті апеляційного провадження за вперше поданою апеляційною скаргою до дати повторного звернення з апеляційною скаргою і так далі.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Підстави пропуску строку апеляційного оскарження можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання касаційної скарги.

Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 справі «Креуз проти Польщі» «право на суд» не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими. Вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя.

Згідно з положеннями Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VІ податковим органам надано пільг щодо сплати судового збору.

Податкові органи є державними органами, що здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, тобто суб`єктами, що реалізують свою владну компетенцію.

Фінансування витрат на оплату судового збору для державних органів із державного бюджету передбачено за кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні платежі», розмір яких щорічно затверджується відповідним кошторисом.

Таким чином, особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, в тому числі щодо оплати судового збору.

Крім того, у пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини «Лелас проти Хорватії» суд звернув увагу на те, що «держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу».

У справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що «…у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб…».

Тобто, виходячи з принципу «належного урядування», державні органи загалом, і орган доходів і зборів зокрема, зобов`язані діяти в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді поновлення судами строку на оскарження судових рішень та виправляти допущені органами державної влади помилки за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно.

Отже, відсутність коштів для сплати судового збору, як і перебування конкретного працівника ДПІ на лікарняному, в той час як представництво відповідача як суб`єкта владних повноважень не обмежується однією особою, не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження та, як наслідок, не є підставами для порушення принципу правової визначеності щодо остаточного судового рішення.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження у цій справі, правильно застосував норми процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку про неповажність вказаних відповідачем підстав для поновлення строку апеляційного оскарження, оскільки останні не є такими, що не залежать від волі особи, яка подає апеляційну скаргу, і не надають їй права у будь-який необмежений після спливу цього строку час реалізовувати право на апеляційний перегляд справи.

Доводи ж касаційної скарги не містять відомостей про наявність інших обставин, які б давали підстави для поновлення строку апеляційного оскарження, а також свідчили б про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при ухваленні судового рішення, а тому підстави для його скасування та задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 345, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Київської об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення, ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.А. Гончарова

Судді І.Я. Олендер

Р.Ф. Ханова