Справа № 160/1841/20
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2020 року Справа № 160/1841/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
17 лютого 2020 року ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 , звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , в якій просить:
визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні одноразової страхової допомоги, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату ОСОБА_1 як законному представнику малолітньої дитини ОСОБА_2 , який є членом сім`ї ОСОБА_4 , що помер внаслідок нещасного випадку на виробництві;
зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 як законному представнику малолітньої дитини ОСОБА_2 одноразову страхову допомогу як члену сім`ї ОСОБА_4 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок нещасного випадку пов`язаного з виробництвом, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.
В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2
ІНФОРМАЦІЯ_3 року її цивільний чоловік та батько дитини - ОСОБА_4 трагічно загинув внаслідок нещасного випадку на виробництві.
На вимогу позивача щодо виплати одноразової грошової допомоги сину загиблого Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області відмовило позивачу у задоволенні її заяви, мотивуючи тим, що із заявою про виплату одноразової грошової допомоги звернулась також і мати загиблого ОСОБА_3 .
Позивач не погоджується із діями відповідача, вважає їх протиправними, оскільки вони протирічать вимогам Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зокрема, позивач посилається на ч.ч. 1, 2 ст. 41 Закону №1105, якими встановлено, що у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.
Частиною 6 ст. 42 вищевказаного Закону передбачено, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.
Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року відкрито спрощене провадження у справі без виклику учасників справи.
24 березня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому йдеться про наступне.
22.03.2019 р. до Дніпровського відділення відповідача звернулась ОСОБА_3 із заявою про призначення їй одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати у зв`язку зі смертю сина ОСОБА_4 внаслідок нещасного випадку на виробництві.
17.04.2019 р. до Дніпровського відділення звернулась також ОСОБА_1 , як мати неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , із заявою про призначення сину загиблого страхових виплат у зв`язку зі смертю годувальника.
Керуючись вимогами Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105 сину потерпілого ОСОБА_4 , як особі, що перебувала на утримані загиблого, було призначено наступні страхові виплати:
одноразова допомога у сумі, що дорівнювала 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день смерті потерпілого;
щомісячна страхова виплата.
Також щомісячну страхову виплату як особі, яка має на це право, було призначено і матері загиблого ОСОБА_3 .
Оскільки одноразова допомога сім`ї у разі смерті потерпілого є неділимою, що передбачено частиною 6 ст. 42 Закону України №1105, тобто законодавством не передбачено поділ одноразової допомоги сім`ї загиблого між членами сім`ї за різними ознаками: за законом та встановленим фактом спільного проживання однією сім`єю, а за призначенням одноразової страхової допомоги, як члену сім`ї загиблого ОСОБА_4 , звернулись і мати загиблого і позивач в інтересах неповнолітнього сина, розгляд питання про призначення одноразової допомоги сім`ї загиблого було відкладено до надання рішення суду, в якому обов`язково буде визначено особу, якій необхідно виплатити таку допомогу.
Позивачем разом із заявою про призначення одноразової допомоги сину ОСОБА_4 , як члену сім`ї загиблого, були надані до Дніпровського відділення всі документи необхідні для здійснення такої виплати. Але відповідач не може не приймати до уваги заяву третьої особи на призначення одноразової допомоги, як члену сім`ї загиблого, оскільки, не зважаючи на відмову у призначенні їй одноразової страхової виплати, вона продовжує наполягати на своєму праві на отримання такої виплати, оскаржуючи рішення Дніпровського відділення як до вищого органу Фонду, так і до суду.
Відповідач не оспорює право дитини на отримання одноразової допомоги, як члену сім`ї загиблого, адже це право встановлено законом, але наявність заяви ОСОБА_3 про призначення їй одноразової допомоги, як члену сім`ї загиблого, унеможливлює здійснення такої виплати, у зв`язку з тим, що органам Фонду не надано права ні на поділ одноразової виплати, ні на визначення особи, яка має право на одноособове отримання такої допомоги. Підставою для призначення одноразової допомоги сім`ї у зв`язку зі смертю потерпілого на виробництві на підставі Закону України №1105 в даному випадку може бути лише визначення судом в своєму рішенні особи, яка має право на отримання одноразової допомоги, як член сім`ї загиблого, та якій необхідно виплатити таку допомогу.
23 березня 2020 року на адресу суду надійшла позовна заява третьої особи ОСОБА_3 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області, в якій третя особа просить:
В обґрунтування позовних вимоги ОСОБА_3 зазначила, що вона є матір`ю загиблого ОСОБА_4 , який працював в Комунальному підприємстві «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на посаді оператора котельні.
У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулася до відповідача із заявою для призначення та виплати одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат у зв`язку зі смертю сина, на яку отримала лист-відповідь №31.1.-07/3105 від 11.04.2019 р. про відсутність правових підстав для призначення одноразової допомоги.
Однак, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, вважає відмову відповідача незаконною та безпідставною, оскільки загиблий, починаючи з 01.01.2016 р. по 27.10.2017 р. постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 та здійснював за нею догляд та утримання.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2019 р. по справі №206/4028/18 за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2,, до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права проживання та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування, було відмовлено ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 . , у задоволенні позову про визнання права проживання.

Даним рішенням задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування в повному обсязі.

В рішенні від 07.10.19 р. було встановлено, що з часу смерті ОСОБА_4 дитина втратила право на проживання в спірному житлі. Членом сім`ї відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 , як власника нерухомого майна, в розумінні ч.2 ст. 64 ЖК УРСР дитина ОСОБА_2 не є, факт постійно проживання дитини та відповідача ( ОСОБА_1 ) за зустрічним позовом ОСОБА_3 разом і ведення ними спільного господарства в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження та сторонами відсутність такого факту не оспорюється.

Відповідно до мотивувальної частини рішення суду від 07.10.19 р. було встановлено, що довідки, видані головою квартального комітету 25 липня 2018 року та 30 квітня 2019 року не можуть бути належним та допустимим доказом проживання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 . Такі довідки є лише доказом реєстрації місця проживання дитини за вказаною адресою.

Також в судовому засіданні встановлено, що дитина ОСОБА_2 ніколи не проживала за адресою: АДРЕСА_4 , втратила право на проживання в спірному житлі з часу смерті батька ОСОБА_4 , не є членом сім`ї ОСОБА_3 , тривалий час проживала за іншою адресою.

Таким чином, рішенням від 07.10.19 р. були усунуті розбіжності та суперечності, на які посилається в своїй відповіді відповідач, та встановлено, що ОСОБА_1 та неповнолітній син ОСОБА_2 , в інтересах якого вона діє, не проживали разом із загиблим ОСОБА_4 та не є його членами сім`ї.

Посилання позивача в позовній заяві на рішення суду від 07.10.2019 р., яким нібито встановлено обставини не проживання загиблого з його матір`ю, є хибними та неправдивими, оскільки в мотивувальній частині рішення від 07.10.2019 р. таких обставин не встановлювалось та доказів чи конкретних посилань в позовній заяві щодо цього позивачем не наведено.

04 травня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов ОСОБА_3 , в якому останній зазначив, що 22.03.2019 року до Дніпровського відділення відповідача звернулась ОСОБА_3 із заявою про призначення їй одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати у зв`язку зі смертю сина ОСОБА_4

17.04.2019 р. до Дніпровського відділення звернулась також ОСОБА_1 , як мати неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , з заявою про призначення сину загиблого страхових виплат у зв`язку зі смертю годувальника.

Керуючись вимогами Закону України № 1105 матері потерпілого ОСОБА_4 , як особі, що не перебувала на утримані загиблого, але має на це право, було призначено щомісячну страхову виплату.

У зв`язку з відмовою у призначенні одноразової страхової виплати ОСОБА_3 22.04.2019 р. звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Дніпропетровський окружний адміністративний суд 05.06.2019 р. ухвалив рішення по справі №160/3653/19, яким частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 та зобов`язав Управління Фонду повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 22.03.2019 р. в частині призначення їй одноразової допомоги та прийняти обґрунтоване рішення. При цьому суд не зобов`язав Управління Фонду призначити та здійснити одноразову страхову виплату ОСОБА_3 .

На виконання зазначеного рішення Дніпровське відділення повторно розглянуло заяву ОСОБА_3 від 22.03.2019 р. в частині призначення їй одноразової допомоги та повторно відмовило у призначенні одноразової допомоги і як особі, що перебувала на утриманні загиблого, і як члену сім`ї ОСОБА_4

Відмовляючи ОСОБА_3 у призначенні одноразової допомоги Дніпровське відділення керувалось тим, що на момент смерті ОСОБА_4 йому було 58 років, тобто статус дитини він втратив, більше того, він мав неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який згідно довідки від 17.04.2019 р., виданої головою Квартального комітету № 7, постійно проживав до дня смерті за адресою: АДРЕСА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Згідно довідки від 27.12.2019 р. № 1750, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, яка була надана ОСОБА_3 до Дніпровського відділення разом з іншими документами для призначення страхових виплат, вона проживали одна, окремо від сина. Відомості про те, що ОСОБА_4 , починаючи з 01.01.2016 р. постійно мешкав разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 , здійснював догляд за нею та утримував її, містяться в акті про проживання без реєстрації від 11.02.2019 р., який було надано ОСОБА_3 разом з довідкою.

Але такий документ, як акт проживання без реєстрації, відсутній в переліку документів необхідних для призначення одноразової страхової виплати членам сім`ї загиблого.

В мотивувальній частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 160/3653/19 зазначено, що суд визнав протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні ОСОБА_3 одноразової допомоги у зв`язку з тим, що у листі № 31.1-07/3105 від 11.04.2019 р. не було надано правової оцінки акту від 11.02.2019 р., що і було зроблено Дніпровським відділенням при повторному розгляді заяви ОСОБА_3 від 22.03.2019 р.

Інформація про сумісне проживання до дня смерті загиблого разом з матір`ю, яка міститься в акті про проживання без реєстрації, взагалі не відповідає дійсності, адже, як зазначено в рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 206/4028/18, ОСОБА_3 до дня смерті проживав за адресою: АДРЕСА_3 .

Але, відповідно до Сімейного кодексу України ОСОБА_2 належить до сім`ї свого батька ОСОБА_4 не зважаючи на місце свого проживання.

Отже, враховуючи вік загиблого, відсутність доказів сумісного проживання, ведення сумісного господарства ОСОБА_4 з його матір`ю ОСОБА_3 , тобто відсутність ознак проживання їх однією сім`єю, у відповідача немає правових підстав для призначення ОСОБА_3 одноразової допомоги, як члену сім`ї загиблого.

На адресу суду від позивача 08 травня 2020 року надійшов відзив на позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, в якому позивач зазначила, що обставини викладені в позові ОСОБА_3 не відповідають дійсним обставинам справи, а позов не підлягає задоволення з нижче наведених підстав.

30.01.2020 р. ОСОБА_3 в порядку цивільного судочинства звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме в прохальній частині заяви просила суд встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 та встановити факт її перебування на утриманні померлого сина ОСОБА_4 на момент його смерті.

Під час розгляду справи в Самарському районному суді м. Дніпропетровська ухвалою суду від 02.03.20 р. встановлено, що оглянувши рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.10 2019 р. не було встановлено, що ОСОБА_3 в період зазначений в її заяві не проживала з сином ні за своєю адресою місця реєстрації, ні за адресою реєстрації та проживання загиблого сина ОСОБА_4 , та враховуючи те, що зацікавленими особами по даній справі було надано пояснення, з яких випливає спір про право, було ухвалено рішення про залишення поданої нею заяви без розгляду згідно ч. 6 ст. 294 ЦПК України.

Третя особа по справі ОСОБА_3 повторно після залишення Самарським районним судом м. Дніпропетровська заяви без розгляду не звертається до районних судів в порядку позовного цивільного судочинства з метою встановлення відповідних юридичних фактів, так як розуміє, що не отримає позитивних рішень, оскільки такі факти не відповідають дійсним обставинам справи і її син ОСОБА_4 ні на момент смерті, ні в інші періоди не проживав з останньою за адресою її реєстрації та не є членом її сім`ї.

Згідно довідки від 27.12.2019 р. №1750 виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради до складу сім`ї ОСОБА_3 ніхто, крім неї, не входить.

12 травня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначила, що незалежно від обставин справи та місця проживання дитина має право на отримання одноразової допомоги на підставі свідоцтва про її народження, що підтверджує родинні відносини з померлим від нещасного випадку ОСОБА_4 , так як в силу ст. 3 Сімейного кодексу України дитина належить до сім`ї своїх батьків незалежно від місця її проживання.

Разом із заявою про призначення одноразової допомоги сину ОСОБА_4 нею, як законним представником дитини, до Дніпровського відділення Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування були надані всі документи необхідні для здійснення такої виплати, в тому числі і свідоцтво про народження дитини.

Також позивач звернула увагу суду на те, що у поданому відзиві відповідач не оспорює право дитини на отримання одноразової допомоги, як члену сім`ї загиблого, адже це право встановлене законом.

03 червня 2020 року на адресу суду від третьої особи надійшла відповідь на відзив, в якій остання зазначила, що її син постійно перебував за адресою її проживання по АДРЕСА_2 . Також вона не заперечує, що син майже кожен день навідувався до свого житла по місцю реєстрації по АДРЕСА_3 , так як там в нього були його особисті речі та господарство (рибки), за якими він доглядав. Також там мешкав його товариш ОСОБА_6 , який допомагав йому поки його не було вдома.

Отже, ОСОБА_3 вважає, що має всі законні підстави для отримання одноразової допомоги, як член сім`ї її сина ОСОБА_4 .

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.

Згідно з актом про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, від 28.01.2019 р., який затверджений т.в.о. начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області 04.02.2019 р. (форма Н-1), та актом проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 27.10.2017 р. о 23 годині 00 хвилин на Комунальному підприємстві «Теплоенерго» ДМР від 28.01.2019 р., затвердженим т.в.о. начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області 04.02.2019 р. (форма Н-5), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Згідно копії свідоцтва про народження дитини ОСОБА_1 - позивач є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є сином загиблого ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 до Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області звернулась ОСОБА_3 з заявою про призначення їй одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати у зв`язку зі смертю сина ОСОБА_4

17.04.2019 р. позивач звернулась до відповідача, як мати неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , із заявою про призначення сину загиблого страхових виплат у зв`язку зі смертю годувальника.

ОСОБА_2 , як особі, що перебувала на утримані загиблого, було призначено наступні страхові виплати:

одноразова допомога у сумі, що дорівнювала 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день смерті потерпілого;

щомісячна страхова виплата.

Також щомісячну страхову виплату, як особі, яка має на це право, було призначено і матері загиблого

ОСОБА_3 подальшому 09.10.2019 р. позивач подала заяву до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з проханням виплатити ще й одноразову допомогу сину ОСОБА_2 , як члену сім`ї загиблого ОСОБА_4 , в сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, окрім уже сплаченої допомоги, що дорівнює 20-ти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Однак, листом від 22.10.2019 р. відповідач відмовив позивачу у виплаті одноразової допомоги сину ОСОБА_2 , як члену сім`ї загиблого ОСОБА_4 , в сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму, у зв`язку з тим, що питання належних страхових виплат сім`ї загиблого ОСОБА_4 . Дніпровським відділенням буде вирішено тільки на підставі рішення суду, в якому буде визначено особу, що має право на отримання одноразової виплати, як член сім`ї загиблого, оскільки із заявою про призначення одноразової страхової допомоги члену сім`ї загиблого також звернулася і мати загиблого ОСОБА_3 , яка надала документи, що свідчать про її проживання разом із загиблим сином без реєстрації з 01.01.2016 р. по 27.10.2017 р.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Так, спірним питанням у даній справі є те, хто з осіб, які зверталися до відповідача із заявою про отримання одноразової допомоги, є членом сім`ї загиблого ОСОБА_4 , та відповідно, мають право на отримання цієї допомоги.

Згідно з положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1105 від 23.09.1999 (далі - Закон України №1105) основними завданнями Фонду та його робочих органів, зокрема, є надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону.

Нормами частини 1, пункту 2 частини 7 статті 36 Закону України №1105 визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку; страхові виплати складаються із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата) та страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого).

Статтею 41 Закону України №1105 встановлено, що у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. До таких непрацездатних осіб належать, зокрема, діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання, - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років; непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.

Частиною 6 статті 42 Закону України №1105 визначено, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Відповідно до пункту 6.1.5. «Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат», затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27.04.2018 №24 (Порядок, який діяв на час звернення позивачів за страховою виплатою), право на отримання страхових виплат у осіб, які мають право на страхові виплати, настає з дня смерті потерпілого.

Згідно статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Як встановлено судом і ніким не заперечується, ОСОБА_4 є батьком неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У своєму позові третя особа посилається на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, яким було визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_5 .

З цього приводу суд має зазначити, що дійсно ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права проживання.

Рішенням від 07 жовтня 2019 року по цивільній справі №206/4028/18 суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , як законному представнику ОСОБА_2 , та задовольнив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , а саме визнав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_5 .

Також у рішенні встановлено, що дитина ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 ніколи не проживала, а лише іноді була в померлого батька ОСОБА_4 в гостях та залишалася на вихідні. З показів свідка ОСОБА_7 також встановлено, що останні роки перед смертю ОСОБА_4 та дитину у померлого вдома він не бачив.

Однак, суд має зазначити, що факт позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням не є свідченням того, що останній не має права на одноразову грошову допомогу, оскільки на час смерті ОСОБА_4 останній не був власником житлового приміщення по АДРЕСА_5 . Дане приміщення належало матері загиблого ОСОБА_3 - третій особі.

Крім того, факт того, що малолітній ОСОБА_2 не проживав зі своїм батьком на час його смерті не має для суду значення в контексті вирішення питання щодо права на одноразову грошову допомогу.

Також суд критично ставиться до тверджень третьої особи стосовно того, що померлий на час смерті проживав із нею та здійснював за нею догляд, оскільки згідно довідки від 27.12.2019 № 1750, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, яка була надана ОСОБА_3 до Дніпровського відділення разом з іншими документами для призначення страхових виплат, вона проживали одна, окремо від сина. Відомості про те, що ОСОБА_4 , починаючи з 01.01.2016 року постійно мешкав разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 , здійснював догляд за нею та утримував її, міститься лише в акті про проживання без реєстрації від 11.02.2019 р., який було надано ОСОБА_3 разом з довідкою.

Крім того, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська встановлено, що останній рік перед смертю ОСОБА_4 проживав разом із ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 4. ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 р. № 1105 та пунктом 5.1 Порядку встановлено перелік необхідних документів для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати особам, які мають на неї право в разі смерті потерпілого. Одним з таких обов`язкових документів є довідка про склад сім`ї померлого, у тому числі про тих, хто перебував на його утриманні, або копія відповідного рішення суду.

В довідці від 27.02.2019 № 1750, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, відсутня інформація, що третя особа проживала разом зі своїм сином та перебувала на його утриманні. Як вже було зазначено вище, відомості про те, що ОСОБА_3 перебувала на утриманні у свого загиблого сина містяться лише в акті про проживання без реєстрації. Але такий документ, як акт проживання без реєстрації, відсутній в переліку документів, необхідних для призначення одноразової страхової виплати членам сім`ї загиблого.

Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що членом сім`ї загиблого був саме малолітній син ОСОБА_2 , а не мати загиблого ОСОБА_3 - третя особа.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства" № 2402-III, від 26.04.2001 року (далі Закон 2402-III) забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити;

Відповідно до ст. 17 Закону 2402-III кожна дитина, в тому числі й усиновлена, має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не втрачає права на успадкування їх майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, суд погоджується з доводами позивача - ОСОБА_1 стосовно того, що дитина має право на отримання одноразової допомоги на підставі свідоцтва про її народження, що підтверджує родинні відносини з померлим від нещасного випадку, так як в силу ст. 3 Сімейного кодексу України дитина належить до сім`ї своїх батьків незалежно від місця її проживання.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У зв`язку з цим, приймаючи рішення по справі, суд також враховує, що відповідач фактично не заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2, але заперечує проти задоволення позову третьої особи із самостійними вимогами.

Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1., яка діє як законний представник ОСОБА_2 , підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно, у задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 139 КАС України суд також вважає за необхідне присудити на користь позивача судові витрати у розмірі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі.

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 , задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні одноразової страхової допомоги, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, ОСОБА_1 , як законному представнику малолітньої дитини ОСОБА_2 , який є членом сім`ї ОСОБА_4 , що помер внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 , як законному представнику малолітньої дитини ОСОБА_2 , одноразову страхову допомогу, як члену сім`ї ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.М. Олійник