Справа № 520/7729/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

з питання відмови у відкритті провадження в адміністративній справі

17 червня 2020 р. справа № 520/7729/2020

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши питання наявності правових підстав для прийняття до розгляду позову ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник) до Державної установи "Харківський слідчий ізолятор", Держави України в особі Державної казначейської служби України в Новобаварському районі м. Харкова про: 1) визнання неправомірними дій ДУ "Харківське СІЗО", що виразились у період 14.06.2019р.-05.05.2020р. у порушенні прав ув`язнених на інформування, ознайомлення з Правилами внутрішнього розпорядку та отримання Правил внутрішнього розпорядку для зберігання при собі; 2) визнання неправомірними дій ДУ "Харківське СІЗО", що виразились у період 05.05.2020р.-20.05.2020р. та у подальшому до теперішнього часу у порушенні вищезазначених прав ув`язнених; 3) визнання неправомірними дій ДУ "Харківське СІЗО", що виразились у період 05.05.2020р.-20.05.2020р. та у подальшому до теперішнього часу у неповазі до правосуддя; 4) стягнення 50.000,00грн. моральної шкоди, -

встановив:

По-перше, викладена у позові вимога про визнання неправомірними дій ДУ "Харківське СІЗО", що виразились у період 05.05.2020р.-20.05.2020р. та у подальшому до теперішнього часу у неповазі до правосуддя, взагалі не утворює складу юридичного спору, а тому не підлягає розгляду за правилами будь-якого судочинства.

Відтак, за цією вимогою належить відмовити у відкритті провадження у справі.

По-друге, із тексту позову випливає, що заявник вбачає існування публічно-правового спору у відносинах між відповідачем, ДУ "Харківське СІЗО", та ув`язненою особою з приводу доведення до відома останньої змісту Правил внутрішнього розпорядку (затверджені наказом Міністерства юстиції України №1769/5 від 14.06.19р.; далі за текстом - Правила) та вручення примірника цих Правил.

У межах справи №520/3281/19 судом було установлено, що вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.09.2015 р. заявник був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 27 ч. 4, 115 ч. 2 п. 6, 115 ч. 2 п. 11 Кримінального кодексу України 2001 року і засуджений до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22.03.2017 р. вирок райсуду було змінено у частині призначеного покарання у вигляді позбавлення волі на 14 років із конфіскацією майна.

Ухвалою Верховного Суду від 10.10.2018 р. була скасована ухвала Апеляційного суду Харківської області від 22.03.2017 р. по кримінальній справі за звинуваченням заявника у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 27 ч. 4, 115 ч. 2 п. 6, 115 ч. 2 п. 11 Кримінального кодексу України 2001 року.

Отже, з цієї події заявник утратив правовий статус засудженого.

06.11.2018 р. заявник прибув до установи відповідача з Київського слідчого ізолятору.

06.12.2018 р. рішенням Харківського апеляційного суду продовжено строк тримання заявника під вартою як запобіжний захід у кримінальному провадженні.

Отже, заявник під час знаходження в установі відповідача перебуває у правовому статусі особи під вартою.

Правовідносини з приводу розгляду судом справ про захист прав особи, котра тримається під вартою, пов`язані з умовами пересування унормовані виключно ст.206 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, у силу ч.1 цієї статті кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Таким чином, положення ст. 206 КПК України є спеціальною нормою права відносно осіб під вартою, і охоплюють захист усіх прав людини, пов`язаних з умовами ув`язнення, позаяк жодних виключень законом не запроваджено.

Натомість, положення ст.ст. 537 та 539 Кримінального процесуального кодексу України присвячені урегулюванню правовідносин виключно з приводу розгляду судом справ про захист прав особи під час виконання покарань.

Пунктом 13-1 ч.1 ст.537 КПК України дійсно передбачена можливість оскарження особою інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань.

Але цією особою, на яку поширюється дія п.13-1 ч.1 ст.537 КПК України, є особа, що відбуває покарання, тобто засуджений, а не особа від вартою.

Відтак, у силу ч.9 ст.539 КПК України у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту права та інтереси осіб, котрі відбувають покарання.

Отже, положення ст.ст. 537 та 539 КПК України є спеціальною нормою права відносно осіб, стосовно яких відбувається виконання вироку.

Відносно згаданих осіб (тобто осіб, стосовно яких розпочата процедура відбування покарання за вироком суду) підлягають застосуванню і положення Кримінально-виконавчого кодексу України.

У спірних правовідносинах заявник діє у статусі особи під вартою, а не засудженого, а тому не має публічних прав та публічних інтересів, захист яких повинен відбуватись у порядку адміністративного судочинства, оскільки захист усіх прав і інтересів осіб під вартою у зносинах з установою ув`язнення відбувається у порядку кримінального судочинства згідно з ст.206 КПК України та приписами Закону України «Про попереднє ув`язнення».

По-третє, у межах справи №520/9166/19 заявник вже подавав позов, у якому просив: 1) визнати дії ДУ "Харківське СІЗО №27" в період з 14.06.2019 року по момент подання позову неправомірними, в зв`язку з порушенням ст.21 ЗУ "Про попереднє ув`язнення", ст.30 Європейських пенітенціарних правил, ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; 2) зобов`язати ДУ "Харківське СІЗО №27" надати в розпорядження ОСОБА_1 для зберігання при собі роздрукований варіант нових ПВР, затверджених наказом МЮУ №1769/5 від 14.06.19р.

Причиною виникнення згаданого спору також були відносини між заявником у якості ув`язненої особи та ДУ "Харківське СІЗО №27" з приводу отримання доступу до Правил внутрішнього розпорядку (затверджені наказом Міністерства юстиції України №1769/5 від 14.06.19р.; далі за текстом - Правила)

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 р. у позові заявникові було відмовлено.

Проте, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2020р. назване рішення окружного адміністративного суду було скасовано, а провадження в адміністративній справі було закрито.

При цьому, апеляційний адміністративний суд установив ті обставини, що відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Відповідно положень ч.ч. 1-2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Із правового аналізу вказаних норм вбачається, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Разом з тим, згідно пункту 2 частини другої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Згідно із частиною першою статті 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною першою статті 24 КПК України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Параграфом 1 глави 18 КПК України встановлено порядок застосування запобіжних заходів, затримання особи в порядку кримінального провадження.

Кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи (частина перша статті 206 КПК України).

Статтею 22 Закону України від 30 червня 1993 року № 3352-XII Про попереднє ув`язнення встановлено, що нагляд за додержанням законів у місцях попереднього ув`язнення здійснюється прокурором шляхом реалізації повноважень щодо нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Крім того, частиною першою статті 306 КПК України визначено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 380 цього Кодексу, з урахуванням положень глави 26 КПК України.

Як убачається з матеріалів справи, предметом спору у цій справі є вимога позивача про визнання дій ДУ "Харківське СІЗО №27" в період з 14.06.2019 року по момент подання позову неправомірними, в зв`язку з порушенням ст. 21 ЗУ "Про попереднє ув`язнення", ст.30 Європейських пенітенціарних правил, ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також зобов`язання відповідача надати в розпорядження ОСОБА_1 для зберігання при собі роздрукований варіант нових ПВР, затверджених наказом МЮУ №1769/5 від 14.06.19 р.

Враховуючи наведене, суд вважає, що оскільки оскаржувані в цій справі дії передбачено оскаржувати в порядку КПК України, колегія суддів вважає, що ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Вказаний висновок узгоджується із правовим висновком, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі №280/85/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13.02.2020 року по справі №640/2265/19.

На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2020 р. по справі №520/9166/19 подальший захист прав і інтересів заявника як ув`язненої особи на доступ до Правил внутрішнього розпорядку був здійснений ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.05.2020р. по справі №639/2202/20.

Наданий судом захист праву заявника як ув`язненої особи здійснений з урахуванням положень КПК України, котрі не передбачають правового механізму визнання неправомірними дій посадових (службових) осіб органів правопорядку та управління, що між тим, абсолютно не впливає на стан суб`єктивних прав та обов`язків ув`язненої фізичної особи - громадянина, які слід вважати дієво, повно та ефективно поновленими усуненням реально існуючої перешкоди у реалізації відповідного права.

Таким чином, у межах справи №520/7729/2020 заявник вдався до повторного заявлення тих же самих вимог, що вже були предметом розгляду по справі №520/9166/19, але у спосіб іншого текстуального їх викладення.

Постановлення кримінальним судом рішення про захист цих прав заявника як ув`язненої особи та ухвалення апеляційним адміністративним судом рішення про те, що ці вимоги не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства, у сукупності сприймаються суддею як об`єктивно нездоланна правова перешкода для повторного розгляду вже вирішеної судом справи.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд вважає, що викладені у позові вимоги не містять складу юридичного спору, явно та очевидно не стосуються захисту публічних прав ті інтересів особи у галузі публічного адміністрування, вже були розглянуті і вирішені по суті Харківським апеляційним адміністративним судом у постанові від 02.03.2020р. по справі №520/9166/19, а Жовтневим районним судом м. Харкова в ухвалі від 05.05.2020р. по справі №639/2202/20.

Ці обставини з огляду на п.1 ч.1 ст.170 та п.2 ч.1 ст.170 КАС України унеможливлюють прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі.

Виконуючи положення ч. 3 ст. 170 КАС України, в даному конкретному випадку суддя вважає за необхідне копію ухвали та матеріали позову надіслати за достовірною адресою знаходження заявника, а саме до Державної установи "Харківський слідчий ізолятор".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, 19, 170, 241-243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

ухвалив:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі.

2. Роз`яснити, що заявлені вимоги не підлягають повторному розгляду у порядку будь-якого судочинства.

3. Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 15 днів з дати прийняття); набирає законної сили з моменту підписання.

Суддя Сліденко А.В.