Справа № 640/6399/20
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року м. Київ № 640/6399/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Борсуковській А.О.,

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Гришиної Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства юстиції України
провизнання протиправним та скасування наказу від 12 лютого 2020 року №607/к, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

На підставі частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 16 червня 2020 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач, Мін?юст), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 29 квітня 2020 року, просить:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Мін?юсту від 11 лютого 2020 року №607/к «Про звільнення»;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту з питань судової роботи та банкрутства Міністерства юстиції України;

3) стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що працював на посаді директора Департаменту з питань судової роботи та банкрутства Мін?юсту. 11 лютого 2020 року Мін?юстом видано наказ №607/к, який його звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Підставою для звільнення позивача слугувало попередження про наступне вивільнення від 10 грудня 2019 року з відміткою про ознайомлення. Позивач не погоджується зі спірним наказом, оскільки вважає, що разом з попередженням про наступне вивільнення відповідач повинен був запропонувати йому усі вакантні посади, які з`явились на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення. Одночасно з попередженням позивачу були запропоновані 43 посади спеціалістів в різних структурних підрозділах апарату Мін?юсту, які не відносяться до керівних посад (посад категорії Б), у той час коли в Міністерстві були наявні й інші вакантні посади, які йому не були запропоновані одночасно з попередженням, у тому числі і посади директорів департаментів, які є рівнозначними щодо посади, з якої його було звільнено з припиненням державної служби. Крім того, позивач зазначив, що він є членом Первинної профспілкової організації Міністерства юстиції України та членом виборного профспілкового органу, проте відповідач не врахував цю обставину при його звільненні та, усупереч положенням статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», не отримав згоду виборного органу, членом якого є позивач, а також вищестоящого органу цією профспілки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2020 року відкрито загальне позовне провадження та справу призначено в підготовче судове засідання.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову.

24 квітня 2020 року від Мін?юсту надійшов відзив на позовну заяв у якому він, заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначив, що відповідно до наказів Мін?юсту з додатками до них ліквідовано Департамент з питань судової роботи та банкрутства, а посада директора Департаменту з питань судової роботи та банкрутства, яку обіймав позивач, скорочена. Відтак, позивач був звільнений за спеціальною нормою пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», якою передбачена самостійна та достатня підстава для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, як скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. Також, відповідач зазначив, що разом з попередженням про майбутнє звільнення, відповідно до положень статті 49-2 Кодексу законів про працю України, позивачу були запропоновані усі вакантні посади станом на 10 грудня 2019 року. Крім того, відповідач наголошує на тому, що станом на час звільнення позивача у законодавстві про працю відбулись зміни, з урахуванням яких суб`єкта призначення не повинен пропонувати іншу роботу, враховувати переважне право залишення на роботі та отримувати згоду виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення державного службовця у разі скорочення посади у державному органі.

07 травня 2020 року через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначив, що доводи представника відповідача щодо внесення змін до статей 43-1, 49-2 Кодексу законів про працю України, які набрали чинності 02 лютого 2020 року, не заслуговують на увагу суду та не можуть бути застосовані судом для вирішення даного спору.

19 травня 2020 року від Мін?юсту надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив, у яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог чинного законодавства.

04 червня 2020 року через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення у справі.

09 червня 20120 року від відповідача надійшли письмові заперечення на письмові пояснення позивача.

Протокольною ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2020 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 з 08 лютого 2018 року працював на посаді директора Департаменту з питань судової роботи та банкрутства Мін?юсту, що підтверджується наказом Мін?юсту від 07 лютого 2018 року №423/к «Про переведення».

10 грудня 2019 року, у зв`язку зі зміною структури апарату Мін?юсту та внесенням змін до штатного розпису апарату Мін?юсту, позивачу вручено попередження про майбутнє звільнення із займаної посади та припинення державної служби відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Разом з попередженням позивачу було надано перелік вакантних посад в апараті Мін?юсту станом на 10 грудня 2019 року.

Наказом Мін?юсту від 11 лютого 2020 року №607/к «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено з посади директора Департаменту з питань судової роботи та банкрутства 12 лютого 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження, компетенція, функції Мін?юсту визначені Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №228 (далі по тексту - Положення №228), пунктом 1 якого визначено, що Мін?юст є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері електронних довірчих послуг, нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації.

Згідно з пунктом 10 Положення №228 Мін`юст у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює організацію і контроль за їх виконанням.

Правовий статус позивача, як державного службовця, а також правовідносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням і припиненням державної служби врегульовані Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 №889-VІІІ, який набув чинності з 01 травня 2016 року (далі по тексту - Закон №889-VІІІ).

Статтею 1 Закону №889-VІІІ визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Статтею 83 Закону №889-VІІІ визначені підстави для припинення державної служби, серед них, в тому числі за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Абзацом 2 частини третьої статті 87 Закону №889-VІІІ передбачено, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною четвертою статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49- 2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус

Беручи до уваги наведені положення Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку, що звільнення з державної служби з підстав скорочення чисельності або штату працівників, ліквідації чи реорганізації державного органу допускається та є правомірним лише у випадку, коли неможливо запропонувати особі іншу рівноцінну посаду або перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Як зазначено в абзаці першому пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Статтею 49-2 Кодексу законів про працю України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.

Відповідно до статті 41 Закону №889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Так, Нацдержслужба в роз`ясненні на своєму сайті пояснює, що відповідно до статті 41 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VII держслужбовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у т.ч. в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у т.ч. в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, із якого переводиться держслужбовець, і керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться держслужбовець.

Рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що нижчою посадою є посада державної служби, яка належить до нижчої групи оплати праці.

Матеріалами справи встановлено, що наказом Мін?юсту від 05 квітня 2019 року №912/к «Про затвердження структури та штатної чисельності працівників апарату Міністерства юстиції України», затверджено структуру апарату Мін?юсту штатною чисельністю 1227 посад згідно з додатком.

Відповідно до зазначеного наказу, в структурі апарату Мін?юсту функціонував Департамент з питань судової роботи та банкрутства з чисельністю 71 посада.

07 листопада 2019 року наказом Мін?юсту №3252/к «Про затвердження структури та штатної чисельності працівників апарату Міністерства юстиції України» затверджено структуру апарату Мін?юсту штатною чисельністю 1227 посад згідно з додатком. Пунктом 2 цього наказу, наказ від 05 квітня 2019 року №912/к втратив чинність.

Згідно додатку до наказу Мін?юсту від 07 листопада 2019 року №3252/к у структурі апарату Мін?юсту функціонують, зокрема, Департамент з питань судової роботи зі штатною чисельністю 61 посада, та Департамент з питань банкрутства зі штатною чисельністю 23 посади.

Таким чином, Департамент з питань судової роботи та банкрутства було ліквідовано зі структури апарату Мін?юсту, як і посаду директора цього Департаменту.

У зв`язку із зазначеним, 10 грудня 2019 року позивача було попереджено про наступне вивільнення та запропоновано переведення на іншу вакантну посаду. Зокрема, в день попередження про вивільнення позивачу було запропоновано наступні посади:

- головного спеціаліста Відділу з питань діяльності органів виконавчої влади та правового забезпечення адміністративної процедури Управління конституційного та адміністративного законодавства;

- головного спеціаліста Відділу з питань діяльності місцевих органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та адміністративно - територіального устрою Управління конституційного та адміністративного законодавства;

- головного спеціаліста Відділу конституційного права та державного будівництва Управління конституційного та адміністративного законодавства;

- головного спеціаліста Відділу правового забезпечення державного управління Управління конституційного та адміністративного законодавства;

- головного спеціаліста Відділу з питань праці Управління соціального, трудового та гуманітарного законодавства;

- головного спеціаліста Відділу з питань гуманітарного законодавства Управління соціального, трудового та гуманітарного законодавства;

- головного спеціаліста Відділу з питань законодавства про інформацію Управління соціального, трудового та гуманітарного законодавства;

- головного спеціаліста Відділу з правового регулювання публічних закупівель Управління фінансового законодавства;

- головного спеціаліста Відділу податкового законодавства Управління фінансового законодавства;

- провідного спеціаліста Відділу бюджетного законодавства Управління фінансового законодавства;

- головного спеціаліста Відділу зовнішньоекономічного законодавства Управління фінансового законодавства;

- головного спеціаліста Відділу цін і ціноутворення Управління фінансового законодавства ;

- головного спеціаліста Відділу цивільного права Управління цивільного та комерційного права;

- головного спеціаліста Відділу сімейного та житлового права Управління цивільного та комерційного права;

- головного спеціаліста Відділу комерційного права Управління цивільного та комерційного права;

- головного спеціаліста Відділу транспортного права та містобудування Управління цивільного та комерційного права;

- головного спеціаліста Відділу стратегічного права та захисту прав споживачів Управління цивільного та комерційного права;

- головного спеціаліста Відділу аграрного та земельного права Управління земельного, аграрного, екологічного та ядерного права;

- головного спеціаліста Відділу законодавства з питань використання природних ресурсів Управління земельного, аграрного, екологічного та ядерного права;

- головного спеціаліста Відділу цивільного захисту, використання ядерної енергії та охорони довкілля Управління земельного, аграрного, екологічного та ядерного права;

- головного спеціаліста Відділу з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління нормативно - правового забезпечення державної реєстрації;

- головного спеціаліста Відділу з питань державної реєстрації актів цивільного стану Управління нормативно - правового забезпечення державної реєстрації;

- головного спеціаліста Відділу з питань забезпечення обтяжень рухомого майна Управління нормативно - правового забезпечення державної реєстрації;

- головного спеціаліста Відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Управління нормативно - правового забезпечення державної реєстрації;

- головного спеціаліста Відділу по роботі з персоналом центрального апарату та статистичної роботи Управління персоналу;

- головного спеціаліста Відділу організації добору персоналу Управління персоналу;

- головного спеціаліста Відділу по роботі з персоналом територіальних органів та установ юстиції Управління персоналу;

- головного спеціаліста Відділу по роботі з персоналом державних підприємств та установ юстиції Управління персоналу;

- головного спеціаліста Відділу професійної підготовки персоналу Управління персоналу;

- головного спеціаліста Відділу планування та фінансування видатків органів виконавчої влади Управління планування та фінансування видатків органів та установ юстиції;

- головного спеціаліста Відділу планування та фінансування видатків інших бюджетних програм Управління планування та фінансування видатків органів та установ юстиції;

- головного спеціаліста Відділу бухгалтерського обліку центрального апарату Управління бухгалтерського обліку та звітності;

- головного спеціаліста Відділу оплати праці працівників апарату Управління бухгалтерського обліку та звітності;

- головного спеціаліста Відділу консолідованої звітності Управління бухгалтерського обліку та звітності;

- головного спеціаліста Відділу планово - фінансової діяльності Управління планово - фінансової діяльності і соціально - трудових відносин кримінально - виконавчої служби та пробації;

- головного спеціаліста Відділу соціально - трудових відносин Управління планово - фінансової діяльності і соціально - трудових відносин кримінально - виконавчої служби та пробації;

- головного спеціаліста Відділу управління якістю і методологічного забезпечення діяльності з внутрішнього аудиту Управління внутрішнього аудиту;

- головного спеціаліста Відділу аудиту діяльності органів та установ у системі кримінально - виконавчої служби та пробації Управління внутрішнього аудиту;

- головного спеціаліста Відділу аудиту апарату Міністерства юстиції України, міжрегіональних управлінь юстиції, навчальних закладів та державних установ, що належать до сфери управління Мін?юсту Управління внутрішнього аудиту;

- головного спеціаліста Відділу планування діяльності з внутрішнього аудиту, моніторингу та звітування Управління внутрішнього аудиту;

- головного спеціаліста Відділу державних закупівель Управління державних закупівель, договірної роботи та взаємовідносин з державними підприємствами;

- головного спеціаліста Відділу договірної роботи Управління державних закупівель, договірної роботи та взаємовідносин з державними підприємствами;

- головного спеціаліста Відділу організації та аналізу фінансово - економічної діяльності підприємств Державної кримінально - виконавчої служби України Управління державних закупівель, договірної роботи та взаємовідносин з державними підприємствами.

Однак, ОСОБА_1 не надав згоди на переведення ні на одну із запропонованих посад. При цьому стверджував, що такі посади не відповідають його освіті, кваліфікації, спеціалізації та досвіду роботи. Між тим, серед запропонованих позивачу посад наявні посади, що відносяться до нижчих посад згідно статті 41 Закону про державну службу.

Згідно наказу Мін?юсту від 09 грудня 2019 року №3616/к «Про оголошення конкурсу на зайняття посад державної служби» оголошено конкурс на зайняття посад державної служби категорії «Б» і «В» апарату Мін?юсту:

1) директора Департаменту з питань судової роботи;

2) директора Департаменту з питань банкрутства;

3) директора Департаменту експертного забезпечення правосуддя;

4) заступника директора департаменту - начальника відділу організаційно - управлінського забезпечення діяльності НДУСЕ Департаменту експертного забезпечення правосуддя;

5) заступника директора департаменту - начальника відділу організації роботи Центральної експертно - кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції Департаменту експертного забезпечення правосуддя;

6) начальника Управління внутрішнього аудиту;

7) головного спеціаліста відділу розгляду звернень у сфері державної реєстрації нерухомого майна Управління розгляду звернень та скарг у сфері державної реєстрації (2 вакантні посади);

8) головного спеціаліста відділу розгляду звернень у сфері державної реєстрації бізнесу Управління розгляду звернень та скарг у сфері державної реєстрації Департаменту нотаріату та державної реєстрації (3 вакантні посади);

9) заступника начальника управління - начальника відділу організаційно - технічного забезпечення роботи комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Управління розгляду звернень та скарг у сфері державної реєстрації Департаменту нотаріату та державної реєстрації;

10) головного спеціаліста відділу організаційно - технічного забезпечення роботи комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Управління розгляду звернень та скарг у сфері державної реєстрації Департаменту нотаріату та державної реєстрації;

11) головного спеціаліста відділу моніторингу та контролю в сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно Управління контролю та моніторингу суб`єктів державної реєстрації Департаменту нотаріату та державної реєстрації;

12) головного спеціаліста відділу моніторингу та контролю в сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Управління контролю та моніторингу суб`єктів державної реєстрації Департаменту нотаріату та державної реєстрації;

13) головного спеціаліста відділу обліку та координації діяльності суб`єктів державної реєстрації Управління контролю та моніторингу суб`єктів державної реєстрації Департаменту нотаріату та державної реєстрації (2 вакантні посади);

14) заступника начальника управління - начальника відділу реєстрації громадських формувань Управління реєстрації громадських формувань, друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств Департаменту нотаріату та державної реєстрації;

15) начальника відділу реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств Управління реєстрації громадських формувань, друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств Департаменту нотаріату та державної реєстрації;

16) головного спеціаліста відділу реєстрації громадських формувань Управління реєстрації громадських формувань, друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств Департаменту нотаріату та державної реєстрації;

17) заступника начальника відділу організаційного забезпечення і контролю у сфері нотаріату Управління нотаріату та фінансового моніторингу Департаменту нотаріату та державної реєстрації;

18) заступника начальника відділу розгляду запитів і звернень народних депутатів, органів державної влади та юридичних осіб Управління розгляду звернень та організації роботи Департаменту державної виконавчої служби;

19) заступника начальника управління - начальника відділу приймання та реєстрації документів Управління забезпечення та документообігу.

Суд звертає увагу на те, що наведені посади, у тому числі керівні, не пропонувались позивачу, оскільки вони є конкурсними посадами державної служби у Мін?юсті.

Таким чином, враховуючи те, що ці посади є конкурсними, вони не могли пропонуватися шляхом переведення з однієї посади на іншу в попередженні про вивільнення, а тому вони і не пропонувались позивачу. Крім того, підстав переводити на дані посади будь-яку особу, зокрема, позивача, поза конкурсом судом не встановлено.

Такий висновок не суперечить частині п`ятій статті 22 Закону №889-VIII, яка передбачає, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Тобто, зазначена норма, не передбачає обов`язок органу на переведення особи на рівнозначну посаду без проведення конкурсу (у разі реорганізації державного органу).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №826/16977/18 (адміністративне провадження №К/9901/29975/19).

Також, позивач зазначив, що відповідачем не було запропоновано йому інші посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, які з`явились на підприємстві з дня попередження про майбутнє вивільнення та існували на день звільнення.

Матеріалами справи встановлено, що протягом строку дії попередження позивача про майбутнє вивільнення Мін?юстом були прийняті накази 27 грудня 2019 року №4400/к, від 08 січня 2020 року №28/к, від 06 лютого 2020 року №541/к, від 10 лютого 2020 року №568/к, якими також було оголошено конкурси на зайняття вакантних посад державної служби, у тому числі керівних, а також затверджено умови проведення конкурсів.

Суд зазначає, що інші посади, які були вакантними, позивачу не пропонувались з огляду на наступне:

- з прийняттям Закону України «Про державну службу» з`явилися можливості залучення на державну службу фахівців нової генерації, а також створення умов для призначення на посади державної служби осіб виключно за конкурсним відбором відповідно до зазначеного Закону, згідно Концепції запровадження посад фахівців з питань реформ, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2016 року №905-р (зі змінами і доповненнями);

- у директоратах де є вакансії посади фахівців з питань реформ оскільки призначення на такі посади можливе виключно за конкурсним відбором відповідно до Концепції запровадження посад фахівців з питань реформ, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2016 року №905-р (зі змінами і доповненнями);

- у зв`язку з припиненням заповнення вакантних посад державної служби в інших структурних підрозділах, функції (повноваження) за якими переходять до утворених директоратів на підставі пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року №647 «Деякі питання реалізації комплексної реформи державного управління» (зі змінами і доповненнями).

За таких обставин зазначене повністю спростовує посилання позивача що йому не запропонували інші вакантні посади, які відносяться до тієї ж групи оплати праці, що і посада директора Департаменту з питань судової роботи та банкрутства Мін?юсту, яку він займав.

Поряд із зазначеним, позивач, посилаючись на протиправність дій відповідача під час його звільнення, посилається на те, що він є членом Первинної профспілкової організації Міністерства юстиції України та членом виборного профспілкового органу, проте відповідач не врахував цю обставину при його звільненні та, усупереч положенням статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», не отримав згоду виборного органу, членом якого є позивач, а також вищестоящого органу цією профспілки, на що суд зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до витягу з протоколу №1 звітно - виборних зборів Первинної профспілкової організації Міністерства юстиції України від 21 травня 2018 року до її складу було прийнято ОСОБА_1 - директора Департаменту з питань судової роботи та банкрутства.

Також, згідно витягу з протоколу №1 звітно - виборних зборів Первинної профспілкової організації Міністерства юстиції України від 09 січня 2019 року ОСОБА_1 обрано головою постійно діючої комісії з організації культурного дозвілля членів профспілки.

Відповідно до статті 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Також, у відповідності до частини третьої статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Статтею 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачені гарантії для працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Зокрема, звільнення з ініціативи роботодавця працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення терміну, на який він обирався, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законодавством передбачена можливість звільнення з роботи чи зі служби. Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків або за власним бажанням, за винятком випадків, коли це обумовлено станом здоров`я.

У той же час, відповідно до абзацу 8 частини першої статті 43-1 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній з 02 лютого 2020 року) розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян.

Враховуючи викладене, а також наявність у позивача статусу державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу», його звільнення без згоди виборного органу первинної профспілкової організації відповідає вимогам трудового законодавства, чинного станом на час звільнення позивача із займаної посади, відтак суд відхиляє твердження позивача щодо недотримання відповідачем приписів статті 43 Кодексу законів про працю України та статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Таким чином, в трудових відносинах з позивачем, Мін?юст діяв у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, а тому суд вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі в зв`язку із повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно із частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки суд не знайшов підстав для скасування наказу про звільнення позивача, вважаючи, що такий наказ був прийнятий відповідачем правомірно, позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Крім того, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при прийнятті спірного наказу, діяв згідно приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятого наказу та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, відшкодування судового збору останньому не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов

Повний текст рішення складено 18 червня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Міністерство юстиції України (01001, Київ, вул. Городецького, 13, )