Справа № 640/20464/19
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого-судді:Черпіцької Л.Т.
суддів:Глущенко Я.Б., Пилипенко О.Є.,
секретар судового засідання:Закревська І.Л.,
за участю:
представник позивача ОСОБА_1,
представник відповідачаДудник Т.С.,
представник третьої особиКуц І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просив:

визнати протиправними дії відповідача щодо оголошення та проведення повторного конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби категорії «Б» на посаду заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Держархбудінспекції, умови проведення якого, затверджено наказом Держархбудінспекції від 03 жовтня 2019 року № 1113;

зобов`язати відповідача прийняти рішення та призначити ОСОБА_1 , як переможця конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби категорії «Б», який був проведений у ДАБІ України 12 липня 2019 року, на посаду заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Держархбудінспекції;

скасувати результати конкурсу, проведеного на підставі наказу відповідача від 03 жовтня 2019 року № 1113 «Про оголошення конкурсу на зайняття вакантної посади».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення норм чинного законодавства, не призначив його на посаду заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Держархбудінспекції, як переможця конкурсу, що також призвело до вчинення суб`єктом владних повноважень протиправних дій щодо оголошення та проведення повторного конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби категорії «Б» на посаду заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Держархбудінспекції, умови проведення якого, затверджено наказом Держархбудінспекції від 03 жовтня 2019 року № 1113.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Державної архітектурно-будівельної інспекції України щодо не призначення ОСОБА_1 , як переможця конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби категорії «Б», який був проведений у Державній архітектурно-будівельній інспекції України 12 липня 2019 року, на посаду заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Зобов`язано Державну архітектурно-будівельну інспекцію України прийняти рішення та призначити ОСОБА_1 , як переможця конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби категорії «Б», який був проведений у Державній архітектурно-будівельній інспекції України 12 липня 2019 року, на посаду заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Визнано протиправними дії Державної архітектурно-будівельної інспекції України щодо оголошення та проведення повторного конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби категорії «Б» на посаду заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, умови проведення якого, затверджено наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 03 жовтня 2019 року №1113.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 03 жовтня 2019 року № 1113 «Про оголошення конкурсу на зайняття вакантної посади».

Визнано протиправними та скасовані протоколи засідань конкурсної комісії Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 21 жовтня 2019 року № 52, від 24 жовтня 2019 року № 53, від 30 жовтня 2019 року № 54, від 07 листопада 2019 року № 61.

Визнано протиправною та скасовано інформацію про переможців конкурсу в Державній архітектурно-будівельній інспекції України від 13 листопада 2019 року № 40-502-10/8583-19.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 19 листопада 2019 року № 595 «ОС» «Про призначення ОСОБА_2 ».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що бездіяльністю відповідача щодо не призначення позивача на посаду державної служби та протиправністю дій щодо призначення повторного конкурсу порушено охоронюваний законом інтерес позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що ОСОБА_1 з загальною сумою балів 7,0 визнано переможцем, проведеного 12 липня 2019 року конкурсу на зайняття вакантної посади державної служби категорії «Б» - заступник директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Держархбудінспекції. В період проведення конкурсу та оголошення результату, керівником державної служби в розумінні положень статті 31 Закону був тодішній голова ОСОБА_3 . Між тим, у визначений законом строк, ОСОБА_3 не було прийнято рішення про призначення на посаду переможця конкурсу. Не було прийнято такого рішення і після сплину місячного терміну від дня оголошення ОСОБА_1 переможцем конкурсу. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року №816-р ОСОБА_3 було звільнено з посади Голови Держархбудінспекції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року № 844-р покладено тимчасово, до призначення в установленому порядку Голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України, виконання обов`язків Голови Держархбудінспекції на директора департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду зазначеної Інспекції Строкача О.С.

Для забезпечення безперебійного та ефективного функціонування зазначеного департаменту виникла нагальна потреба у заповненні посади заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Держархбудінспекції, у зв`язку з чим було оголошено конкурс на зайняття зазначеної посади відповідно до наказу від 03 жовтня 2019 року № 1113.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтовані, просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа у відзиві на апеляційну скаргу вказала, що внаслідок не призначення позивача на посаду протягом 30-ти днів, результати конкурсу, переможцем якого є позивач, втрачаюсь свою дію. Також судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що відповідачем проведено повторний конкурс. Окрім того, вважає, що позивач позбавлений права на оскарження результатів конкурсу, в якому брала участь ОСОБА_2 , оскільки не приймав в ньому участь. Насамкінець, якщо позивач вважає, що його право було порушено, то таке право підлягає відновленню не за рахунок порушення прав третьої особи. В той же час, судом першої інстанції не було враховано, що на утриманні ОСОБА_2 є двоє малолітніх дітей.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем було оголошено конкурс на зайняття вакантних посад державних службовців, зокрема, державної служби категорії «Б» - заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, умови проведення якого затверджено наказом Держархбудінспекції від 12 червня 2019 року № 640.

16 липня 2019 року на веб-сайті відповідача (https://dabi.gov.ua/wp-content/uploads/2019/07/Peremozhtsi-na-sajt.pdf) було розміщено інформацію про переможців конкурсу в Державній архітектурно-будівельній інспекції України, який проводився 12 липня 2019 року, відповідно до якої ОСОБА_1 із загальною сумою балів 7,0 визначено переможцем конкурсу на посаду «заступник директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду».

Також, на офіційному веб-сайті Національного агентства України з питань державної служби розміщено скан-копію листа від 19 липня 2019 року № 40-50/283-19 Управління роботи з персоналом та документообігу Держархбудінспекції про те, що позивач став переможцем конкурсу (т. 1 а.с. 18).

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про результати спеціальної перевірки щодо ОСОБА_1 , який претендує на зайняття посади заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 02 вересня 2019 року (т.1 а.с. 71), інформації, що перешкоджає зайняттю позивачем посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком не виявлено.

Станом на дату звернення до суду із даним позовом ОСОБА_1 не було призначено на посаду за результатами конкурсу.

Водночас, на веб-сайті відповідача було розміщено оголошення про проведення конкурсу на зайняття вакантних посад державних службовців, зокрема, державної служби категорії «Б» - заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, умови проведення якого затверджено наказом Держархбудінспекції від 03 жовтня 2019 року №1113.

З наявного в матеріалах справи наказу Держархбудінспекції від 03 жовтня 2019 року №1113 «Про оголошення конкурсу на заняття вакантних посад» (т. 1 а.с. 92) вбачається, що відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889, Порядку проведення конкурсу на заняття посад державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 246 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 648) (далі також - Порядок № 246), з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки, зокрема, було оголошено конкурс на зайняття вакантної посади заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

ОСОБА_1 не приймав участі у конкурсі, призначеному наказом від 03 жовтня 2019 року № 1113 «Про оголошення конкурсу на заняття вакантної посади».

В той же час, Держархбудінспекцією не скасовувалось рішення конкурсної комісії за результатами проведеного 12 липня 2019 року конкурсу, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано переможцем конкурсу на зайняття вакантної посади заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

При цьому, під час проведення зазначеного конкурсу, другого за результатами конкурсу кандидата на зайняття вищевказаної вакантної посади визначено не було.

Судом першої інстанції також встановлено, що фактично відповідачем був оголошений та проведений повторний конкурс на зайняття вакантних посад державної служби категорії «Б» на посаду заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, оскільки названий конкурс стосується однієї і тієї ж посади державної служби у структурній одиниці Держархбудінспекції, що і конкурс, який був проведений 12 липня 2019 року, за результатами якого призначення на посаду не відбулось, що було встановлено вище.

Під час розгляду справи відповідачем не спростовано відсутність підстав, визначених статтею 30 Закону, які зумовлюють необхідність проведення повторного конкурсу, що свідчить про протиправність дій з боку суб`єкта владних повноважень щодо його призначення та проведення.

Так, положеннями статті 19 Конституції України (тут і далі по тексту всі нормативно-правові акти наведені в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу».

Статтею 1 цього Закону визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з ч. 1 статті 6 Закону України «Про державну службу» посади державної служби в державних органах поділяються на категорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень і необхідних для їх виконання кваліфікації та професійної компетентності державних службовців.

Відповідно до п. 2 ч. 2 статті 6 Закону, встановлюються такі категорії посад державної служби: категорія «Б» - посади: керівників структурних підрозділів Секретаріату Кабінету Міністрів України та їх заступників; керівників структурних підрозділів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, їх заступників, керівників територіальних органів цих державних органів та їх структурних підрозділів, їх заступників; керівників та заступників керівників структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, апаратів місцевих державних адміністрацій, їх структурних підрозділів; керівників апаратів апеляційних та місцевих судів, керівників структурних підрозділів апаратів судів, їх заступників; заступників керівників державної служби в інших державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України.

За правилами статті 19 Закону України «Про державну службу» право на державну службу мають повнолітні громадяни України, які вільно володіють державною мовою та яким присвоєно ступінь вищої освіти не нижче: 1) магістра - для посад категорій «А» і «Б»; 2) бакалавра, молодшого бакалавра - для посад категорії «В».

На державну службу не може вступити особа, яка: 1) досягла шістдесятип`ятирічного віку; 2) в установленому законом порядку визнана недієздатною або дієздатність якої обмежена; 3) має судимість за вчинення умисного злочину, якщо така судимість не погашена або не знята в установленому законом порядку; 4) відповідно до рішення суду позбавлена права займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави, або займати відповідні посади; 5) піддавалася адміністративному стягненню за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення - протягом трьох років з дня набрання відповідним рішенням суду законної сили; 6) має громадянство іншої держави; 7) не пройшла спеціальну перевірку або не надала згоду на її проведення; 8) підпадає під заборону, встановлену Законом України «Про очищення влади».

На посаду державної служби категорії «А» або «Б» не може вступити особа, яка має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Під час реалізації громадянами права на державну службу не допускаються будь-які форми дискримінації, визначені законодавством.

Відповідно до ч. 1-2 статті 22 Закону України «Про державну службу» з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки, проводиться конкурс на зайняття вакантної посади державної служби (далі - конкурс) відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби (далі - Порядок проведення конкурсу), що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Проведення конкурсу здійснюється з урахуванням рівня професійної компетентності, особистих якостей і досягнень кандидатів на зайняття вакантної посади.

Положеннями статті 23 Закону України «Про державну службу» передбачено, що інформація про вакантну посаду державної служби оприлюднюється на офіційних веб-сайтах державного органу, в якому проводиться конкурс, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, відповідно до цього Закону і Порядку проведення конкурсу.

Рішення про оголошення конкурсу на зайняття вакантної посади державної служби категорії «А» приймає суб`єкт призначення, на вакантні посади державної служби категорій «Б» і «В» - керівник державної служби відповідно до цього Закону.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби забезпечує оприлюднення та передачу центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, наказу (розпорядження) про оголошення конкурсу та його умови в електронній формі не пізніше наступного робочого дня з дня підписання відповідного наказу (розпорядження).

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, здійснює перевірку наказу (розпорядження) про оголошення конкурсу та його умови на відповідність вимогам законодавства з питань державної служби і в разі відсутності зауважень узагальнює подану інформацію та не пізніше наступного робочого дня з дня їх надходження розміщує її на своєму офіційному веб-сайті.

У разі невідповідності наказу (розпорядження) про оголошення конкурсу та його умови вимогам законодавства з питань державної служби центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження наказу (розпорядження) повідомляє про це відповідному суб`єкту призначення або керівнику державної служби для приведення його у відповідність із законодавством.

В оприлюдненому оголошенні про проведення конкурсу зазначаються: 1) найменування і місцезнаходження державного органу; 2) назва посади; 3) посадові обов`язки;б4) умови оплати праці; 5) вимоги до професійної компетентності кандидата на посаду; 6) інформація щодо строковості чи безстроковості призначення на посаду; 7) вичерпний перелік документів, необхідних для участі в конкурсі, та строк їх подання; 8) дата і місце проведення конкурсу; 9) прізвище, номер телефону та адреса електронної пошти особи, яка надає додаткову інформацію з питань проведення конкурсу.

Строк подання документів для участі в конкурсі не може становити менше 15 та більше 30 календарних днів з дня оприлюднення інформації про проведення конкурсу. Результати конкурсу оприлюднюються не пізніше 45 календарних днів з дня оприлюднення інформації про проведення такого конкурсу.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну службу» служба управління персоналом державного органу, в якому проводиться конкурс, проводить перевірку документів, поданих кандидатами, на відповідність встановленим законом вимогам та повідомляє кандидата про результати такої перевірки.

Кандидати, документи яких пройшли перевірку, передбачену частиною першою цієї статті, проходять тестування відповідно до Порядку проведення конкурсу, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Кандидати, які пройшли тестування, передбачене частиною другою цієї статті, проходять співбесіду та/або інші види оцінювання відповідно до Порядку проведення конкурсу.

У разі подання заяви про участь у конкурсі лише однією особою конкурс проводиться у встановленому цим Законом порядку, за результатами якого приймається рішення про призначення особи на посаду державної служби або про відмову в такому призначенні.

Згідно з абз. 2 ч. 1 статті 27 Закону України «Про державну службу» конкурс на зайняття вакантної посади державної служби категорії «Б», крім тих, що зазначені в абзаці другому цієї частини, та категорії «В» проводить конкурсна комісія у складі не менше п`яти осіб, утворена керівником державної служби в державному органі. При цьому до складу конкурсної комісії можуть залучатися на конкурсній основі представники громадських об`єднань, що діють згідно із Законом України «Про громадські об`єднання», відповідно до порядку, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відповідно до ч. 1-2 статті 28 Закону України «Про державну службу» рішення конкурсної комісії оформляється протоколом, який підписується присутніми на засіданні членами комісії, не пізніше ніж протягом трьох календарних днів після його проведення і зберігається в державному органі, в якому проводився конкурс, протягом п`яти років.

Інформація про переможця конкурсу оприлюднюється на офіційних веб-сайтах центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, та державного органу, в якому проводився конкурс, не пізніше наступного робочого дня після підписання протоколу засідання конкурсної комісії відповідно до Порядку проведення конкурсу.

Служба управління персоналом державного органу, в якому проводився конкурс, надсилає кожному кандидату письмове повідомлення про результати конкурсу протягом п`яти календарних днів з дня їх оприлюднення (ч. 4 статті 28 Закону).

Частиною 5 статті 28 Закону визначено, що учасник конкурсу, який не пройшов конкурсний відбір, має право оскаржити рішення конкурсної комісії:

1) щодо конкурсу на зайняття вакантної посади державної служби категорії «А» - до суду;

2) щодо конкурсу на зайняття вакантної посади державної служби категорій «Б» і «В» - до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, або до суду.

Відповідно до ч. 7 статті 28 Закону України «Про державну службу» про результати розгляду скарги центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, повідомляє учасника конкурсу, який подав скаргу, не пізніше 14 календарних днів з дня надходження скарги та в разі встановлення факту порушення направляє керівнику державної служби в державному органі, в якому проводився конкурс, обов`язкову для виконання вимогу про скасування результатів конкурсу.

Згідно з ч. 1 статті 31 Закону України «Про державну службу» на посаду державної служби призначається переможець конкурсу.

Рішення про призначення приймається: на посади державної служби категорій «Б» і «В» - керівником державної служби (п. 2 ч. 2 статті 31 Закону).

При цьому, ч. 3-5 статті 31 Закону України «Про державну службу» визначено, що рішення про призначення на посаду державної служби приймається після закінчення строку оскарження результатів конкурсу, а в разі оскарження результатів конкурсу - після прийняття рішення за скаргою суб`єктом розгляду скарги (органом, уповноваженим на розгляд скарги), але не пізніше 30 календарних днів після оприлюднення інформації про переможця конкурсу, якщо інше не передбачено законом. Таке рішення приймається на підставі протоколу засідання конкурсної комісії.

Рішення про призначення або про відмову у призначенні на посаду державної служби приймається за результатами спеціальної перевірки відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» та за результатами перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади».

Служба управління персоналом у день призначення особи на посаду державної служби організовує складення Присяги державного службовця особою, яка вперше призначена на посаду державної служби, а також ознайомлює державного службовця під підпис із правилами внутрішнього службового розпорядку та посадовою інструкцією.

Отже за загальним правилом, переможець має бути призначений на посаду не пізніше 30-го календарного дня після оприлюднення результатів конкурсу. При цьому, таке призначення відбувається лише після спеціальної перевірки та з урахуванням її результатів.

Водночас, перелік підстав для відмови у призначенні на посаду, визначений Законом України «Про державну службу», є вичерпним, та на яких, в свою чергу, і має базуватись рішення керівника у разі їх наявності.

Втім, жодних приписів щодо скасування результатів конкурсу або їх відміни, внаслідок порушення 30-ти денного строку призначення на посаду переможця конкурсу вимоги Закону України «Про державну службу» не містять, як і не містять положення інших нормативно-правових актів.

Матеріалами справи підтверджуються висновки суду першої інстанції про відсутність існування обставин, що вказують на наявність підстав для відмови позивачу, як переможцю конкурсу, у призначенні на посаду державної служби.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, а також в ході апеляційного перегляду даного спору, не встановлено обставин, які могли б слугувати підставою для відмови у призначенні ОСОБА_1 на посаду за якою його визнано переможцем, з огляду на відсутність негативних результатів спеціальної перевірки, таких, що перешкоджають зайняттю позивачем посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком.

Відповідач, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, не надав жодних пояснень або доказів підтверджуючих наявність обставин, як для відмови позивачу у призначенні на посаду та/або прийняття відповідного рішення, так і для невчинення жодний дій з призначення на посаду.

Враховуючи те, що рішення конкурсної комісії не було оскаржено чи скасовано, а позивача визнано єдиним переможцем, у відповідача виник обов`язок призначення на посаду державної служби такої особи.

За таких обставин та виходячи з системного аналізу вказаних вище правових норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про допущення суб`єктом владних повноважень в межах спірних правовідносин протиправної бездіяльності при не призначенні на посаду державної служби переможця конкурсу, проведеного 12 липня 2019 року.

Зважаючи на те, що для прийняття рішення про призначення позивача на посаду державної служби виконано всі умови, визначені Законом, і прийняття такого рішення, у даному випадку, не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, обгрунтованим є задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення та призначити ОСОБА_1 , як переможця конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби категорії «Б», який був проведений у ДАБІ України 12 липня 2019 року, на посаду заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Держархбудінспекції.

З приводу твердження відповідача та третьої особи про неможливість судового втручання у дискреційні повноваження відповідача, суд звертає увагу на наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у даній справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

До того ж, виключність повноважень, з огляду на положення статей 55, 124 Конституції України та статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, жодним чином не впливає на можливість оскарження відповідних рішень, дій чи бездіяльності у порядку адміністративного судочинства.

В той же час, суд повинен не лише вирішити позовні вимоги у відповідності до принципів верховенства права, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права. Тобто такий, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду та здійснювалося примусове виконання рішення.

Належні способи захисту - це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

Європейський Суд з прав людини у своїй усталеній практиці пов`язує визначення ефективного судового захисту саме з відповідним змістом заявлених позовних вимог, тобто з визначенням належного способу захисту порушених прав, свобод та інтересів особи.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Судове рішення повинно створювати певні правові наслідки та відновлювати порушене право особи, яка звернулась за судовим захистом, що, як наслідок, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Правила адміністративного судочинства допускають випадок, коли суд може вийти за межі вимог адміністративного позову, зокрема у випадку, якщо спосіб захисту, який пропонує позивач, є недостатнім або неправильно ним обраним для повного захисту його прав, свобод та інтересів.

В свою чергу неодмінними елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Разом з тим, наслідком розв`язання публічно-правового спору по суті має бути захист порушеного суб`єктивного права позивача.

Таким чином, при розгляді даного спору та за встановлених обставин судом допущеної суб`єктом владних повноважень в межах спірних правовідносин протиправної бездіяльності при не призначенні на посаду державної служби переможця конкурсу, проведеного 12 липня 2019 року має бути також встановлено, чи порушуються права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин не лише вчиненням відповідачем такої бездіяльності, але й те, чи є для позивача належним способом захисту звернення до суду з заявленими вимогами.

Враховуючи наведене, обґрунтованість позовної вимоги про визнання протиправними дії відповідача щодо оголошення та проведення конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби категорії «Б» на посаду заступника директора Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду Держархбудінспекції, умови проведення якого, затверджено наказом Держархбудінспекції від 03 жовтня 2019 року № 1113, підлягає ретельному дослідженню.

Порядок проведення конкурсу на зайняття посад державної служби врегульовано главою 2 Закону України «Про державну службу».

Так, згідно статті 22 Закону України «Про державну службу» з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки, проводиться конкурс на зайняття посади державної служби (далі - конкурс) відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби (далі - Порядок проведення конкурсу), що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Конкурс проводиться:

1) на зайняття вакантної посади державної служби;

2) на посаду на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада державної служби;

3) на посади державної служби, що займають особи, припинення державної служби яких має відбутися відповідно до пункту 7 частини першої статті 83 цього Закону;

4) на посади державної служби категорії "А", що займають особи, у яких спливає строк призначення.

У випадках, передбачених пунктами 3 і 4 цієї частини, конкурс може бути оголошено не раніше ніж за два місяці до настання відповідної події.

У разі наявності декількох посад державної служби категорій "Б" і "В" у державному органі з однаковими посадовими обов`язками та вимогами до професійних компетентностей, визначеними в умовах проведення конкурсу, може проводитись один конкурс.

За правилами статті 30 Закону, повторний конкурс проводиться у разі:

1) встановлення факту порушення умов конкурсу під час його проведення, яке могло вплинути на його результати;

2) якщо за результатами конкурсу не визначено кандидата на зайняття вакантної посади;

3) виявлення за результатами спеціальної перевірки обмежень щодо вступу на державну службу переможця конкурсу та відсутності другого за результатами конкурсу кандидата на зайняття вакантної посади державної служби.

У випадках, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, частиною четвертою статей 35 і 36 цього Закону, рішення конкурсної комісії скасовується суб`єктом призначення, а про проведення повторного конкурсу оголошується не пізніше ніж протягом 10 календарних днів з дня скасування рішення конкурсної комісії.

Повторний конкурс проводиться у порядку, визначеному для проведення конкурсу.

Зважаючи на наведені приписи, а також дослідивши усі наявні у справі докази у сукупності, колегією суддів не встановлено жодних правових підстав, як для проведення нового конкурсу, так і для повторного.

По-перше, за умови наявного переможця конкурсу відсутні підстави вважати посаду вакантною, враховуючи також, що конкурс, призначений наказом від 03 жовтня 2019 року №1113, був оголошений на ту ж саму посаду.

По-друге, доказів про наявність декількох аналогічних посад чи про те, що ці посади є різними матеріали справи не містять. Як і не містять доказів на підтвердження існування обставин, визначених пунктами 2-4 статті 22 Закону України «Про державну службу»

По-третє, ані судом першої інстанції, ані апеляційним судом не встановлено підстав, визначених статтею 30 Закону, які зумовлюють необхідність проведення повторного конкурсу.

Таким чином, при вирішенні питання щодо наявності права на оскарження результатів такого конкурсу суд першої інстанції цілком обгрунтовано врахував вимоги ч. 1 статті 2 КАС України, відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

ОСОБА_1 не приймав участі у конкурсі, призначеному наказом від 03 жовтня 2019 року № 1113 «Про оголошення конкурсу на заняття вакантної посади».

Втім, зважаючи на те, що ОСОБА_1 протиправно так і не було призначено, як переможця, на посаду за результатами конкурсу від 12 липня 2019 року, натомість на цю ж посаду проведено інший конкурс, незважаючи на те, яким він є за своєю правовою природою: новий чи повторний, колегія суддів приходить до висновку, що хоча наказ від 03 жовтня 2019 року № 1113 «Про оголошення конкурсу на заняття вакантної посади» є актом індивідуальної дії, однак беззаперечно породжує для позивача негативні правові наслідки, які зумовили виникнення правовідносин, у з в`язку з його виданням, прямим учасником (суб`єктом) яких є позивач.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення ч. 3 статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «прав» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Відтак, в контексті виключних особливостей спірних правовідносин у даній справі, колегія суддів вважає їх не подібними для можливості застосування сталої судової практики Верховного Суду, сформованої щодо застосування норм права у питанні оскарження актів індивідуальної дії, яка полягає в тому, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №9901/22/17, від 06 та 12 червня 2018 року у справах №800/489/17 та №800/587/17 відповідно, від 16 жовтня 2018 року у справі №9901/415/18, від 09 квітня 2019 року у справі №9901/611/18 та від 21 серпня 2019 року у справі №9901/283/19, від 18.09.2019р. у справі №9901/284/19).

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89)», «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 14 листопада 2019 року (справа № 826/2966/16).

Колегія суддів також вважає неприйнятними твердження відповідача про безпідставність та необґрунтованість пропущення позивачем строку звернення до суду більш ніж на місяць, оскільки цілком об`єктивною обставиною, яка свідчить про обізнаність позивача з порушенням його прав, є прийнятий наказ відповідача від 03 жовтня 2019 року № 1113 «Про оголошення конкурсу на заняття вакантної посади».

Враховуючи наведене вище, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 18 червня 2020 року.
Головуючий суддя:Л.Т. Черпіцька
Судді:Я.Б. Глущенко
О.Є. Пилипенко