Справа № 120/1465/20-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2020-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 червня 2020 р. Справа № 120/1465/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

У Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі відповідач 1, в/ч НОМЕР_1 ). У позовній заяві позивач просить:

- визнати протиправними дії відповідача 1 щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 рік;

- зобов`язати відповідача 1 здійснити виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у розмірі 54052,60 грн.;

- зобов`язати відповідача 1 здійснити виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні у сумі 138992,40 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що є учасником бойових дій. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.09.2019 № 187, його звільнено з військової служби в запас на підставі наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 19.09.2019 № 458. У відповідності до положень Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, проте позивач зазначив, що така виплата здійснена йому не була.

05.02.2020 позивач звернувся із заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у період з 2015 по 2019 роки.

За результатами розгляду заяви, Військовою частиною НОМЕР_3 за дорученням командувача Повітряних Сил Збройних Сил України у фінансово - економічному управлінні Командування Повітряних Сил Збройних Сил України повідомлено позивача, що за період з 2015 по 2019 роки компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не нараховувалась.

Також повідомлено, що виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки можлива тільки на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, яка передбачена ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", позивач звернувся до суду із адміністративним позовом.

Ухвалою від 02.04.2020 відкрито провадження у адміністративний справі та вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Також, позивачу запропоновано подати до суду письмові пояснення щодо процесуального питання пов`язаного із належністю відповідача у справі та його заміною.

16.04.2020 на адресу суду надійшли пояснення позивача щодо заміни відповідача по справі, у яких ОСОБА_1 просить залишити в якості відповідача Військову частину НОМЕР_1 .

22.04.2020 на адресу суду від в/ч НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач 1 заперечує проти задоволення позову. Відповідач 1 зазначив, що в/ч НОМЕР_1 перебуває на всіх видах забезпечення, у тому числі на грошовому у в/ч НОМЕР_2 , оскільки свого фінансового органу, що може здійснювати нарахування та виплати немає, а тому нарахування та виплати спірних платежів не здійснює.

Крім того відповідач 1 зазначає, що згідно з п. 17, 18 ст. 10-1 Закону від 20.12.91 № 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям дійсно надаються відпустки, передбачені частина 1, 6 та 12 цієї статті, а також відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

Водночас надання військовослужбовцям відпусток передбачених ч. 1 ст. 10-1 Закону від 20.12.91 № 2011-XII здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 % загальної чисельності відповідного підрозділу. Відповідач вказує на те, що відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно п. 19 ст. 10-1 Закону від 20.12.91 № 2011-XII, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п. 17 та 18 ст. 10-1 цього Закону, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю визначеного в медичному висновку, але не більше як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком військово лікарської комісії, припиняються.

Поряд з цим, в особливий період, з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду, надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпустки, як учасникам бойових дій, припиняється.

Крім того відповідач 1 зазначає, що вимога нарахування та виплата середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає задоволенню, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, а проходять військову службу у Збройних Силах України, яка регулюється спеціальними нормативно правовими актами.

Відповідач 1 зазначив, що чинним законодавством України та нормативно правовими документами, які передбачають порядок фінансування, нарахування та виплату грошового зобов`язання, не визначено такого поняття як «середній заробіток», який не можливо вирахувати для кожного окремого військовослужбовця в силу специфічності порядку формування для військовослужбовців посадових грошових окладів, надбавок та інших видів грошового забезпечення.

Також посилаючись на п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» відповідач 1 зазначив, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Відповідач 1 у відзиві також просить розглянути адміністративну справу за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 06.05.2020 відмовлено у задоволенні клопотання в/ч НОМЕР_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 06.05.2020 залучено в/ч НОМЕР_2 (далі - відповідач 2, в/ч НОМЕР_2 ) до участі у справі в процесуальному статусі другого відповідача та надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

12.05.2020 на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив у якій позивач вважає відзив на позовну заяву необґрунтованим.

Обґрунтовуючи відповідь на відзив позивач зазначає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано в одному із двох випадків: безпосереднє надання відпустки після закінчення особливого періоду або грошова компенсація відпустки.

Позивач зазначив, що на час прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідачем не проведено усі необхідні розрахунки щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Щодо застосування до правовідносин військовослужбовців з військовими частинами КЗпП України позивач зазначив, що військова служба за контрактом це один із видів трудової діяльності, а тому повинні застосовуватись норми, які регулюють трудові та соціальні гарантії, в тому числі військовослужбовців, які виконують свої обов`язки передбачені контрактом.

19.05.2020 на адресу суду від в/ч НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач 2 заперечує проти задоволення позову.

Відповідач 2 зазначає, що згідно з п. 17, 18 ст. 10-1 Закону від 20.12.91 № 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям дійсно надаються відпустки, передбачені частина 1, 6 та 12 цієї статті, а також відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

Водночас надання військовослужбовцям відпусток передбачених ч. 1 ст. 10-1 Закону від 20.12.91 № 2011-XII здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 % загальної чисельності відповідного підрозділу. Відповідач вказує на те, що відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно п. 19 ст. 10-1 Закону від 20.12.91 № 2011-XII надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п. 17 та 18 ст. 10-1 цього Закону, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю визначеного в медичному висновку, але не більше як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком військово лікарської комісії, припиняються.

Поряд з цим, в особливий період, з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду, надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпустки, як учасникам бойових дій, припиняється.

Крім того відповідач 2 зазначає, що вимога нарахування та виплата середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає задоволенню, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, а проходять військову службу у Збройних Силах України, яка регулюється спеціальними нормативно правовими актами.

Також посилаючись на п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідач 2 зазначив, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

25.05.2020 на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив у якій позивач вважає відзив на позовну заяву необґрунтованим.

Обґрунтовуючи відповідь на відзив позивач зазначає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано в одному із двох випадків: безпосереднє надання відпустки після закінчення особливого періоду або грошова компенсація відпустки.

Позивач зазначав, що на час прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідачем не проведено усі необхідні розрахунки щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Щодо застосування до трудових відносин військовослужбовців з військовими частинами КЗпП України позивач зазначив, що військова служба за контрактом це один із видів трудової діяльності, а тому повинні застосовуватись норми, які регулюють трудові та соціальні гарантії, в тому числі військовослужбовців, які виконують свої трудові обов`язки передбачені контрактом.

25.05.2020 на адресу суду від в/ч НОМЕР_1 надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому відповідач вважає твердження позивача помилковими. Обґрунтовуючи заперечення відповідач 1 зазначає, що згідно п. 19 ст. 10-1 Закону від 20.12.91 № 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію надання інших відпусток військовослужбовцям, крім передбачених ч. 1, 6 та 12 ст. 10-1, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин, припиняється.

Відповідач 1 зазначив, що додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до щорічних відпусток, які передбачені Законом України «Про відпустки» від 15.11.96 № 504/96-ВР. Оскільки, така відпустка не належить до щорічних відпусток, то на неї не поширюються норми Закону України «Про відпустки» від 15.11.96 № 504/96-ВР, передбачені для щорічних відпусток.

Крім того відповідач 1 зазначає, що позивач з моменту виникнення права на додаткову відпустку так і до звільнення з військової служби не звертався до командування частини про її надання або грошової компенсації за її невикористання.

Також відповідач 1 звернув увагу на те, що ст. 117 КЗпП України на яку посилається позивач у позовній заяві, застосовується як підстава відповідальності власника. Однак в/ч НОМЕР_1 не є власником, як того вимагає ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, на думку відповідача 1, в правовідносинах позивача з в/ч НОМЕР_1 відсутні підстави для застосування відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України, щодо виплати середнього заробітку, а посилання позивача на приписи законодавства про працю стосовно нарахування та виплати середнього заробітку не можуть бути допустимими доказами по справі.

28.05.2020 на адресу суду від в/ч НОМЕР_2 надійшло заперечення на відповідь на відзив, який є ідентичний відзиву на позовну заяву який надійшов на адресу суду 19.05.2020.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові аргументи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_4 від 23.03.2015, виданим Військовою частиною НОМЕР_5 Міністерства оборони України (а.с.10).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.09.2019 № 187 (по стройовій частині) полковника ОСОБА_1 заступника начальника центру напрямків Командного центру Повітряних Сил Збройних Сил України на підставі наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 19.09.2019 № 458 звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України за п. п. "к" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Виключено зі списків особового складу 03.10.2019 (а.с.8).

05.02.2020 позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із заявою у якій просив виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2019 як учаснику бойових дій (а.с.6).

За результатами розгляду заяви, Військовою частиною НОМЕР_3 листом від 24.02.2020 № 350/147/2/63/пс за дорученням командувача Повітряних Сил Збройних Сил України у фінансово - економічному управлінні Командування Повітряних Сил Збройних Сил України повідомлено позивача, що за період з 2015 по 2019 роки компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не нараховувалась.

Також повідомлено, що виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки можлива тільки на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (а.с.7).

Позивач вважає, що невиплата грошової компенсації порушує його права та законні інтереси та вказує на протиправні дії відповідача, оскільки компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки передбачена ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.93 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.96 № 504/96-ВР (далі Закон від 15.11.96 № 504/96-ВР) установлені такі види відпусток: щорічні відпустки; основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до вимог ст. 16-2 Закону від 15.11.96 № 504/96-ВР учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.93 № 3551-XII (далі Закон від 22.10.93 № 3551-XII) передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи із норм Закону від 22.10.93 № 3551-XII додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Статтею 10-1 Закону від 20.12.91 № 2011-XII визначено порядок надання військовослужбовцям відпусток.

Згідно з п. 19 ст. 10-1 Закону від 20.12.91 № 2011-XII надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

З наведеного слідує, що надання військовослужбовцю-учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії "особливого періоду".

Водночас визначення цього поняття надано у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.93 № 3543-XII, відповідно до якої особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій".

Суд зазначає, що принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований та неоднаковий підхід законом заборонений і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється.

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону від 20.12.91 № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відтак, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Закону від 20.12.91 № 2011-XII.

Відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону від 20.12.91 № 2011-XII у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Водночас суд зазначає, що норми Закону від 22.10.93 № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Суд вважає, що припинення додаткової відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на таку відпустку в цілому, яке може бути реалізоване в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Наведені висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у рішенні від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.

Вказане рішення набрало чинності, оскільки залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 (провадження № 11-550заі19). Серед іншого, у цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону від 15.11.96 № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону від 22.10.93 № 3551-XII.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною третьою статті 291 КАС України передбачено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Отже, в силу вимог процесуального закону врахування судом правових висновків Верховного Суду, зокрема тих, що викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, є обов`язковим.

Підсумовуючи, суд зауважує, що згідно вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки при звільненні зі служби.

Судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові дні відпустки у 2015 - 2019 роках, а отже набув право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку із звільненням зі служби.

Разом із тим, як слідує із матеріалів справи, позивачу не проведено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону від 22.10.93 № 3551-XII, за 2015 - 2019 роки.

Відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Наказ № 260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Системний аналіз норм пункту 3 розділу І та абзацу 3 п. 7 Наказу № 260 дає підстави вважати, що підставами для розрахунку та виплати передбачених цим Наказом виплат зокрема і компенсації за невикористані дні додаткової відпустки є рішення у формі наказу.

Пунктом 8 Наказу № 260 передбачено, що грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Цитована норма дає підстави розмежувати повноваження у процедурі виплати спірної компенсації, та зробити висновок, що рішення про її нарахування та виплату приймається командиром військової частини у якій військовослужбовець проходив військову службу (в/ч НОМЕР_1 ), а безпосередньо дії щодо її нарахування та виплати вчиняються військовою частиною за місцем перебування військовослужбовця на грошовому забезпеченні (в/ч НОМЕР_2 ).

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що в/ч НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність (форма пасивної поведінки, а не дії, як помилково вважає позивач) лише щодо неприйняття рішення у формі наказу про нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Разом із тим, нарахування та виплата ж грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки здійснюється військовою частиною за місцем перебування військовослужбовця на грошовому забезпеченні, тобто в/ч НОМЕР_2 .

Відтак, суд не вбачає підстав для визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 рік

Однак з метою повного та ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне, керуючись положеннями статті 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для повного та ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини та вказує наступне.

Так, згідно з частиною першою вказаної норми, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане узгоджується із тлумаченням процесуального поняття «виходу за межі позовних вимог», наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення». Так, відповідно до пункту третього цієї постанови, виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Аналізуючи у сукупності фактичні обставини справи та норми закону, виходячи з принципу верховенства права, з метою повного захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача буде зобов`язання відповідача - в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

Водночас, вимога щодо стягнення чітко визначеної позивачем суми грошової компенсації у розмірі 54052,60 грн., не підлягає задоволенню, оскільки розрахунки суми грошової компенсації, а відповідно й загальна сума компенсації обраховані позивачем самостійно. При цьому, позивач не володіє спеціальними знаннями у сфері фінансово - бухгалтерського обліку, а тому, суд не приймає до уваги вказані розрахунки.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання в/ч НОМЕР_1 здійснити виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні у сумі 138992,40 грн, суд зазначає наступне.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як правильно вказали відповідачі у заявах по суті справи, правовідносини, з приводу грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України регулюються низкою спеціальних актів, зокрема Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260.

Однак, спеціальні акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Збройних Сил України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі Збройних Сил України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЗУ "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно з абз. "л" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок №100), цей Порядок застосовується у випадку коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивач, керуючись Порядком №100 та інформацією із довідки про грошове забезпечення визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з 02.10.2019 по 02.04.2020), який становить 138992,40 грн.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача 2 за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Враховуючи наведене та фактичні обставини справи, суд вбачає підстави для зменшення розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні із суми 138992,40 грн до суми 50000 грн керуючись такими мотивами.

Як вже зазначалося судом, основна мета покладення на роботодавця відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Як вбачається з матеріалами справи (позовної заяви та витягу із наказу від 30.09.2019 № 187) орієнтовний розмір грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки - 54052, 60 грн., що становить менше третини усієї суми, яка була виплачена на момент звільнення (премія 35% від посадового окладу, надбавка за особливості проходження служби в розмірі; 78% з урахуванням посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років за період з 01.09.2019 по 02.10.2019; грошова допомога при звільненні у запас в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за повних 22 роки календарної служби).

Відтак, є підстави стверджувати, що невиплачена сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки є значною, проте сума коштів виплачена позивачу на момент звільнення може в повній мірі забезпечити йому достатні засоби для задоволення матеріальних потреб протягом періоду затримки розрахунків.

Зокрема, беручи за основу інформацію Державної служби статистики України, розмір середньомісячної заробітної плати в Україні у 2019 році становить 10503,75 грн, а у січні - квітні 2020 року - 10862,50 грн. Крім цього, враховуючи визначені Законами України Про державний бюджет України на 2019 рік та на 2020 рік розміри мінімальної заробітної плати - 4173 грн та 4723 грн відповідно, а також розміри прожиткового мінімуму - 2007 грн та 2027 грн відповідно, які є гарантіями держави забезпечення належного рівня життя громадян України, можна стверджувати, що виплачена позивачу на момент його звільнення сума коштів є достатньо для збереження належного рівня життя протягом періоду затримки розрахунків.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні суд враховує, що позивач є менш захищеною по відношенню до відповідача, стороною відносин публічної служби. Водночас у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації свої прав, а інтереси іншої сторони також мають бути враховані.

Як вбачається із матеріалів справи визначений позивачем розмір середнього заробітку становить 138992,40 грн, що майже втричі більше від орієнтованої невиплаченої суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Враховуючи наведе слід зазначити, що відносини публічної служби як різновид трудових відносин повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.

Аналізуючи обставини справи та такий критерій для зменшення розміру середнього заробітку, як ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначає, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2019 - 2020 роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З аналізу даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату звільнення ОСОБА_1 розмір облікової ставки НБУ становив 16,5 % річних. Враховуючи орієнтовну суму недоотриманих коштів - 54052, 60 грн, 16,5 % річних від цієї суми становитиме 8918,7 грн., а розмір відсотків, які міг би сплатити позивач взявши кредит на період існування заборгованості дорівнює трохи більше половини від 8918,7 грн.

Таким чином, розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні можливих майнових втрат працівника є значно меншим від визначеного позивачем середнього заробітку, що в свою чергу є однією із підстав для зменшення розміру останнього.

Враховуючи наведене, суд вважає розмір відшкодування визначений позивачем на підставі ст. 117 КЗпП України таким, що не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності.

Важливим критерієм для зменшення розміру середнього заробітку, відповідно до правових висновків Верховного Суду, є період затримки (прострочення) виплати заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Так, саме тривалість періоду затримки виплат зумовила зростання розміру середньої заробітку. Надаючи оцінку діям роботодавця, суд звертає увагу на сумлінність дій військової частини при проведенні розрахунку із працівником і лише неправильне тлумачення норм щодо надання додаткової оплачуваної відпустки спричинило утворення заборгованості.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

На переконання суду причиною виникнення затримки розрахунків при звільненні стало як те, що відповідач 1 вчасно не прийняв наказ про виплату та не направив його відповідачу 2 для виконання, так як помилково тлумачив законодавчі норми щодо надання додаткової оплачуваної відпустки, так і те, що позивач лише 05.02.2020 (попри звільнення із 02.10.2019) помилково звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із заявою у якій просив виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2019 як учаснику бойових дій (хоча виплата повинна бути здійснена в/ч НОМЕР_6 ), що і спричинило утворення заборгованості. Крім цього, суд враховує, що позивач будучи обізнаним із тим, що строки звернення до суду із вимогами про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку не застосовуються, міг тривалий час не звертатися в суд з метою штучного збільшення розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, суд дослідивши обставини справи з урахуванням критеріїв, які слід враховувати, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, дійшов висновку про відповідність суми 50000 грн принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

Визначаючись щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд, керуючись мотивами сформульованими при розгляді попередньої позовної вимоги зазначає, що військова частина НОМЕР_1 не є належним відповідачем за цією вимогою. Тому, аналізуючи у сукупності фактичні обставини справи та норми закону, з метою захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку, що правильним та ефективним способом захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача буде зобов`язання відповідача - в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні у розмірі 50000,00 грн.

При вирішенні процесуального питання про розподіл судових витрат, суд не встановив факту їх понесення учасниками справи.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, Законом України від 30.03.2020 № 540-IX суд

ВИРІШИВ

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статтею 16-2 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 50000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відповідно до п. 9 Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX, строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 );
Відповідач 1: Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 );
Відповідач 2: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ).

Суддя Богоніс Михайло Богданович