Справа № 120/3537/19-а
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3537/19-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дмитришена Руслана Миколаївна Суддя-доповідач - Кузьмишин В.М.

17 червня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Сушка О.О. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року (прийнято в м. Вінниця 12.12.20) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до Вінницького окружного адміністративного суду, в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення (лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради щодо відмови відшкодування ОСОБА_1 вартості проїзду міжміським залізничним транспортом згідно з квитками від 01.08.2019 серія НОМЕР_1 " НОМЕР_2 та серія НОМЕР_3 в сумі 1077,60;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення (лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради виплатити ОСОБА_1 відшкодування вартості проїзду міжміським залізничним транспортом згідно з квитками від 01.08.2019 серія АИ "994495 та серія НОМЕР_1 № НОМЕР_4 в сумі 1077,60.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12.12.2019 року позов задоволено в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що заява позивача про компенсацію витрат на проїзд мала характер звернення та позивачем до даної заяви не було долучено жодних додатків копій проїздних документів.

Також апелянт вважає, що судом першої інстанції був помилково зроблений висновок щодо суми компенсації за проїзд в розмірі 1077,60, адже чинним законодавством передбачений безоплатний проїзд без врахування оплати супутніх послуг.

Відзив/заперечення на апеляційну скаргу.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на помилкове твердження відповідача про його право, а не обов`язок здійснити компенсаційні виплати, оскільки така гарантія закріплена положенням п. 19 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ.

Також позивач вважає необґрунтованою позицію відповідача щодо відсутності обов`язку органів місцевого самоврядування та територільної громади міста на компенсацію виплат за пільговий проїзд окремих категорії громадян, оскільки пп. 6 п "б" ч. 1 ст. 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селещних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вирішення відповідно до законодавства питань про надання компенсацій і пільг громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС у 1986 році (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 та серії НОМЕР_6 від 18.10.2019.

Крім цього, позивач є інвалідом 2 групи внаслідок захворювання, яке пов`язане з роботами по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією довідки за № НОМЕР_7 від 23.04.1997.

В серпні 2019 року, за необхідності лікування у санаторії, позивачем понесені витрати на оплату проїзду залізничним транспортом з м. Вінниці до м. Свалява і назад у сумі 1077,60 грн., що підтверджується квитками від 01.08.2019 серії АИ №994495 та серії АИ №994498.

Позивач 17 вересня 2019 року звернувся до Управління соціального захисту населення (лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради із заявою, в якій просив надати письмову відповідь щодо причин невідшкодування проїзду.

Листом за №О-08-82808 від 30.09.2019 відповідачем повідомлено про те, що здійснити оплату квитків в санаторій та назад за рахунок бюджету Вінницької міської об`єднаної територіальної громади немає можливості.

Позивач, не погоджуючись із діями відповідача, звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Мотивувальна частина.

Позиція Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ.

Відповідно до ст. 9 Закону № 796-ХІІ особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) особи, які постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та віднесений до категорії 1.

Компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 1 визначені ст. 20 Закону № 796-ХІІ. Відповідно до п. 19 ч.1 ст. 20 Закону № 796-ХІІ особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема безоплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

Правила реалізації даної норми закону були деталізовані п.13 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 р. №936 (далі за текстом - Порядок №936), де зазначалось, що відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку (без врахування пересадок) здійснюється за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом та за місцем реєстрації громадян на підставі проїзних квитків, пред`явлених управлінню (відділу) праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, виконкому міських, районних у містах рад. При цьому сума відшкодування вартості проїзду залізничним транспортом не повинна перевищувати вартості проїзду у плацкартному або купейному вагоні швидкого поїзда, а також у вагонах другого класу швидкісного поїзда.

Однак, даний пункт Порядку №936 було виключено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016р. №759.

Водночас із цим постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 № 759 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 та від 14.05.2015 № 285" було внесено зміни до Постанови № 936, якими виключено абзаци 1 та 2 пункту 13, що встановлювали відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на підставі проїзних квитків, поданих управлінню соціального захисту населення.

При цьому колегія суддів враховує, що гарантоване право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи, на компенсацію безплатного проїзду один раз на рік до будь-якого пункту України і назад в повному обсязі визначено п. 19 ч. 1 ст. 20 Закону, а Закон України має вищу юридичну силу над постановою Кабінету Міністрів України, у зв`язку з чим громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і віднесені до першої категорії, гарантується відповідне право на відшкодування вартості проїзду.

Визначаючись щодо посилань відповідача на відсутність виділених з Державного бюджету України коштів, а також на не затвердження відповідних місцевих програм, як на підстави невиконання покладеного на нього обов`язку щодо проведення компенсації вартості квитків за проїзд, то суд їх вважає необґрунтованими, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов`язків, що узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Кечко проти України", "Бурдов проти Росії").

Аналогічна правова позиція і Конституційного Суду України у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Неодноразово і Верховний Суд України у своїх рішеннях вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі № 21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).

Згідно із матеріалами справи, позивач має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), та відповідно до проїзних документів здійснив проїзд 25.08.2019 з м. Вінниця до м. Свалява та 11.09.2019 з м. Свалява до м. Вінниця, вартість якого у сумі складає 1077 грн 60 коп.

Враховуючи, що на час спірних правовідносин була відсутня постанова Кабінету Міністрів України, положення якої б визначали порядок реалізації ст. 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у 2019 році, колегія суддів зазначає, що в силу вищезазначених обставин, на час виникнення спірних правовідносин застосуванню підлягають приписи ст. 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" як норми прямої дії, що передбачає право особи на безоплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачена компенсація вартості квитків на проїзд, однак нічого не зазначено щодо компенсації вартості супутніх послуг, таких як чай, постіль тощо.

Отже, враховуючи, що чинним законодавством України гарантовано право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи, на компенсацію в повному обсязі за рахунок державного бюджету вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку один раз на рік (за виключенням супутніх послуг, а саме: чаю та постільної білизни), суд вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, а позовні вимоги задовольнити частково шляхом визнання відмови відповідача щодо компенсації позивачу вартості проїзду протиправною та зобов`язання відповідача виплатити компенсацію позивачу за квитки на проїзд у 2019 році відповідно до Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в сумі 957 грн 60 коп., що включає послуги транспртування, згідно з квитками від 01.08.2019 серії АИ №994495 та серії АИ №994498.

Що стосується посилання апелянта на право, а не обов`язок здійснення відшкодування витрачених коштів ОСОБА_1 суд зазначає наступне. В силу підпункту "ґ" пункту 3 частини 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України, до видатків місцевих бюджетів, які можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, зокрема, компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян. Тобто, з аналізу цієї норми вбачається, що видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження та делеговані повноваження. В силу пп.6 пункту "б" частини першої статті 34 Закону, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вирішення відповідно до законодавства питань про надання компенсацій і пільг громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно із ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковим твердження відповідача про його право, а не обов`язок останнього здійснювати компенсаційні виплати даній категорії громадян за пільговий проїзд, оскільки така гарантія закріплена п. 19 ч. 1 ст. 20 Закону.

З приводу доводів апелянта, що позивач не надав копії квитків для компенсації до Управління, то суд вважає їх безпідставними з огляду на те, що позивач у своєму листі звертався щодо питань оплати проїзду, що підтверджується самим зверненням ОСОБА_1 та відповіддю на нього від 30.09.2019.

Враховуючи вище процитовані норми Закону, суд відхиляє мотиви відповідача, що територіальна громада не відповідає за зобов`язаннями держави в силу того, що виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (абз. 2 ст. 11 Закону).

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість визначеного розміру відшкодування вартості проїзду колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до проїзного документу серії НОМЕР_8 , придбаного ОСОБА_1 , вартість проїзду з м. Вінниця до м. Свалява становила 595грн. 27 коп.

Крім цього, відповідно до проїзного документу серії НОМЕР_1 994498 вартість проїзду з м. Свалява до м. Вінниця становила 482грн. 33коп.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що загальна вартість витрат, понесених ОСОБА_1 , на оплату проїзду залізничним транспортом з м. Вінниця до м. Свалява і назад склала 1077 грн. 60 коп.

Згідно із ст. 5 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Вінницького окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Кузьмишин В.М.

Судді Сушко О.О. Боровицький О.А.