Справа № 520/5431/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

18.06.2020 р. справа №520/5431/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши в порядку ст. 287 КАС України у письмовому провадженні справу за позовом

Департаменту територіального контролю Харківської міської ради
до третя особа -Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) ОСОБА_1 ,
провизнання дій протиправними, -
встановив:

Позивач, Департамент територіального контролю Харківської міської ради (далі за текстом - заявник, стягувач, Департамент), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання незаконними дій начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Віктора Гончаренка щодо невинесення постанови про скасування повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 13.03.2020 р. (вих. №7719 від 13.03.2020 р.)

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що постанова про накладення адміністративного стягнення Інспекції з паркування може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років, а тому спірне повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку із пропущенням ним строку є протиправним.

Відповідач, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган, Відділ), з поданим позовом не погодився, зазначивши в обґрунтування заперечень, що повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу було винесено ним обґрунтовано, оскільки строк пред`явлення виконавчого документа до виконання у спірних правовідносинах становить не 3 роки, а 3 місяці, і цей строк стягувачем було пропущено.

Третя особа, ОСОБА_1 , письмово своєї правової позиції по суті позову не висловив, до судового засідання не прибув.

За загальним правилом ч.1 ст.205 КАС України неприбуття до судового засідання належним чином повідомленого учасника справи не перешкоджає вирішенню спору по суті.

За правилом абз.1 п.1 ч.3 ст.205 КАС України у разі належного повідомлення учасника справи про дату, час та місце судового засідання, але неприбуття цього учасника до суду без повідомлення причин неявки або із повідомленням неповажних причин неявки суд вирішує спір по суті.

Як визначено, абз.1 п.2 ч.3 ст.205 КАС України у разі належного повідомлення учасника справи про дату, час та місце судового засідання, але повторного неприбуття (тобто неприбуття вдруге поспіль) цього учасника до судового засідання суд вирішує спір по суті.

Водночас із цим, абз.2 ч.3 ст.205 КАС України запроваджує спеціальне правило, за яким у разі належного повідомлення про дату, час та місце судового засідання відповідача суд вирішує спір по суті виключно у разі повторної неявки (тобто другої поспіль).

Зважаючи на те, що позивач просив розглядати справу за його відсутності, а належним чином повідомлений відповідач повторно не прибув до судового засідання, суд бере до уваги положення ч.ч. 3 і 9 ст. 205 КАС України, враховує незмінність завдання адміністративного судочинства згідно з ч. 1 ст. 1 та ч. 4 ст. 242 КАС України незалежно від категорії спору, імперативно встановлену законодавцем мету адміністративного судочинства у вигляді захисту прав та інтересів невладного суб`єкта, зміст та характер спірних правовідносин, обсяг доказів, котрі повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, а тому вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній письмовими документами.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявником в особі Інспекції з паркування Департаменту територіального контролю Харківської міської ради було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів від 21.06.2019 серії АА №001646, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу розміром 255,00грн.

У тексті постанови серії АА № 001646 указано про дійсність для пред`явлення протягом 3 років з наступного дня після набрання нею законної сили, а саме з 26.06.2019 р.

У зв`язку з невиконанням правопорушником - боржником вказаної постанови у добровільному порядку, заявник 10.03.2020р. направив згадану постанову до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Банківському та Коломацькому районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) разом з заявою про відкриття виконавчого провадження для примусового виконання постанови.

Того ж дня, 10.03.2020 р., старшим державним виконавцем Відділу було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61496294.

Однак, у подальшому, 12.03.2020р. в.о. начальника Відділу було проведено перевірку згаданого виконавчого провадження і винесено постанову про зобов`язання старшого державного виконавця скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження та направити стягувачу повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання.

13.03.2020р. старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану (позивачу) без прийняття до виконання.

У якості підстави для вчинення цього владного управлінського волевиявлення зазначено посилання на те, що у постанові Інспекції з паркування Департаменту територіального контролю ХМР невірно вказаний строк пред`явлення постанови до виконання, а саме 3 роки замість 3 місяців.

26.03.2020р. Заявник у порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» направиви на адресу Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) скаргу на повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

За результатами розгляду скарги Відповідач направив заявнику лист від 06.04.2020 р. № 9334, де зазначив, що дії старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) визнано законними, тобто повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання винесено відповідно до норм чинного законодавства.

Дій та рішень державного виконавця Відділу з приводу повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 13.03.2020р. заявник до суду не оскаржував, адже відповідних доказів про протилежне до матеріалів справи не подано.

Не погодившись із правомірністю саме результатів розгляду адміністративної скарги на повідомлення державного виконавця Відділу з приводу повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 13.03.2020р., тобто із владним управлінським діянням керівника органу державної виконавчої служби, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зміст та обсяг повноважень державного виконавця з приводу виконання рішень, а також спосіб та порядок реалізації цих повноважень визначені, насамперед, приписами Закону України «Про виконавче провадження».

Рішення, що підлягають примусовому виконанню, визначені у ст. 3 вказаного Закону, п. 6 ч. 1 якого встановлено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, як, зокрема, постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

Разом з тим, п. 1 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущений встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Суд вважає, що згідно з ст.ст.6, 8, 19, а також положеннями розділу ХІ Конституції України під Державою Україна у контексті приписів наведеної норми закону слід розуміти будь-якого суб`єкта права, котрий від імені держави виконує владні управлінські функції публічної адміністрації, у тому числі і органи місцевого самоврядування та виконавчі органи органів місцевого самоврядування, адже саме ця функція - застосування заходу державного примусу є беззаперечно похідною від повноважень Держави, а не від повноважень органів місцевого самоврядування.

До того ж суд вважає, що до спірних відносин підлягають застосуванню і норми Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі за текстом КУпАП), за визначенням ст.9 якого адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 279-1 КУпАП, у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу.

Якщо адміністративне правопорушення, передбачене частинами першою, третьою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки), частинами першою, другою статті 152-1 цього Кодексу, зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування зобов`язані розмістити на лобовому склі транспортного засобу копію постанови про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення) або повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості не дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення).

Постанова про накладення адміністративного стягнення надсилається відповідальній особі, зазначеній у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, протягом трьох днів з дня її винесення рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця реєстрації (проживання) фізичної особи (місцезнаходження юридичної особи).

Днем отримання постанови є дата, зазначена в поштовому повідомленні про вручення її відповідальній особі, зазначеній у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або повнолітньому члену сім`ї такої особи.

У разі якщо відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, відмовляється від отримання постанови, днем отримання постанови є день проставлення в поштовому повідомленні відмітки про відмову в її отриманні.

У разі невручення постанови адресату за зазначеною в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів адресою днем отримання постанови вважається день повернення поштового відправлення з позначкою про невручення до органу (підрозділу), уповноважена посадова особа якого винесла відповідну постанову.

Отже, суд доходить до переконання про те, що до правовідносин, які склалися з приводу вчинення особами адміністративних правопорушень у сфері зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, підлягають пріоритетному застосуванню, насамперед, норми Кодексу України про адміністративні правопорушення, як спеціальні норми права, в тому числі і відносно строку звернення до виконання постанов про накладення адміністративних стягнень.

У силу ст.303 КУпАП, не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки.

Відтак, присікальним строком пред`явлення до примусового виконання постанови про накладення адміністративного стягнення є три місяці з дня її винесення.

У разі пропуску цього строку постанова про накладення адміністративного стягнення не підлягає виконанню.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах для пред`явлення виконавчого документа, а саме: постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів від 21.06.2019 р. серії АА № 001646, також необхідно застосовувати положення ст.303 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Станом на 23.01.2020р. (календарна дата направлення заявником постанови від 21.06.2019р. серії АА № 001646 до органу державної виконавчої служби для примусового виконання) строк виконання цієї постанови вже збіг.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Так, за результатами розгляду скарги Департаменту територіального контролю Харківської міської ради начальник Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) визнав законними дії державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Валківському та Коломацькому районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Омельченка В.В., а повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання винесено відповідно до норм чинного законодавства.

Підсумовуючи викладене вище, суд зазначає про відсутність у спірних правовідносинах законодавчо обумовлених підстав для скасування повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, тому діяння Відділу у спірних правовідносинах не суперечать закону.

Окремо суд зважає на те, що згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29.06.2006р. по справі "Пантелеєнко проти України" зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Зміст категорії «ефективність» розкрито, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003р. по справі "Дорани проти Ірландії", де указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Також зміст цієї ж категорії розкрито і у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", у якому зазначено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.07.2008р. по справі "Каіч та інші проти Хорватії" для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту має бути ефективним та повинен забезпечити реальне відновлення порушеного суб`єктивного права чи захист ущемленого інтересу.

Вирішуючи спір, суд наголошує на тому, що заявником було обрано явно та очевидно неналежний спосіб захисту прав та інтересів, котрий у будь-якому разі об`єктивно нездатний призвести до зміни стану виконавчого провадження - процедурний результат вирішення керівником органу державної виконавчої служби адміністративної скарги на рішення (у розумінні владного волевиявлення) державного виконавця.

Належним предметом оскарження є саме рішення (у розумінні владного волевиявлення) державного виконавця, тобто повідомлення від 13.03.2020р. про повернення виконавчого документу стягувану (позивачу) без прийняття до виконання.

Але такої вимоги заявник не заявляв.

Оскільки заявник не належить до кола приватних осіб, то суд не знаходить підстав для застосування механізму виходу поза межі позову у порядку ст.9 КАС України.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що факт порушення прав та інтересів заявника не підтверджений матеріалами справи, що є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі та проголошено 18 червня 2020 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко