Справа № 620/1435/20
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1435/20 Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Шурка О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.05.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа - Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит», про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Алекскредит», в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову від 07.04.2020 № 61746269 про відкриття виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що відповідач при відкритті виконавчого провадження не пересвідчилась щодо підтвердженості зазначеної стягувачем адреси перебування боржника, за наявності доказів про адресу реєстрації боржника у іншому виконавчому окрузі, у зв`язку з чим, порушила вимоги законодавства щодо місця виконання рішення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.05.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Так, у відповідності до положень частини першої ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимиром Вікторовичем 30.03.2020 вчинено виконавчий напис № 5287 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Алекскредит» заборгованості в розмірі 22330,13 грн.

ТОВ «Алекскредит» пред`явило виконавчий напис від 30.03.2020 № 5287 до виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л., на підставі якого, приватний виконавець винесла постанову від 07.04.2020 № 61746269 про відкриття виконавчого провадження (а. с. 6).

Позивач вважає постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження протиправною та такою, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим, звернулась до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з наступного:

- місцем відкриття виконавчого провадження може бути місце перебування боржника;

- в матеріалах справи наявний виконавчий напис нотаріуса від 30.03.2020, в якому зазначено адресу проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , в той же час з доданого позивачем Витягу з державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання не можливо дійти висновку, що станом на момент відкриття виконавчого провадження, адреса її реєстрації була саме така, як зазначена у витягу, оскільки останній сформовано станом на 12.01.2018;

- Закон України «Про виконавче провадження», дає право виконавцеві відкрити виконавче провадження і за місцем перебування боржника, а вказана адреса в м. Києві була зазначена як стягувачем у заяві про примусове виконання, так і в самому виконавчому документі - виконавчому написі нотаріуса.

Доводи апеляційної скарги:

- матеріалами справи підтверджується, що позивач зареєстрована в АДРЕСА_2 , а відповідач має право на ведення незалежної професійної діяльності у виконавчому окрузі м. Києва;

- натомість, приймаючи виконавчий документ до виконання, відповідач виходив з того, що адресою боржника є зазначена у виконавчому написі нотаріуса фактична адреса ОСОБА_1 , при цьому, що жодний з доданих стягувачем документів, не вказує/не підтверджує на можливе проживання позивача саме в м. Києві;

- апелянт переконана, що у разі пред`явлення виконавчого документа не за місцем реєстрації боржника, вказаної у виконавчому документі, стягувачем до заяви мали б бути приєднані підтверджуючі документи, що давали б змогу достовірно встановити, що боржник, дійсно, проживає/перебуває за адресою, вказаною стягувачем.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 (надалі по тексту також- Закон № 1404, у редакції на момент винесення оспорюваних постанов).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Нормами ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII, передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Так, нормами ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII, встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 23 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII), у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

При цьому, ч. 1 ст. 25 Закону № 1403-VIII, передбачено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя. А відповідно до частини другої цієї статті, приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Місце виконання рішення, згідно з п. 10 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, визначається відповідно до вимог, встановлених ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

За змістом наведених приписів, ними визначені вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження. При цьому, згідно з частиною третьою статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

При цьому, у силу положень ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджується відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що до заяви про примусове виконання рішення, стягувач додав виконавчий напис приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимиром Вікторовичем від 30.03.2020 № 5287 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Алекскредит» заборгованості в розмірі 22330,13 грн., у якому вказано, що адреса проживання боржника - АДРЕСА_1 , а адреса реєстрації - АДРЕСА_2 . (а.с. 27 (зворот), 28)

При цьому, відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , виданого 02.01.2018 органом 7410, та витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 7410-1 , її місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 9-10)

Отже, адреса місця реєстрації боржника була зазначена як у заяві стягувача так і у виконавчому написі та при відкритті виконавчого провадження, дана інформація про місце реєстрації позивача була відома відповідачу.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 6 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

За приписами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої фізична особа проживає строком понад шість місяців на рік. Місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої фізична особа проживає строком менше шести місяців на рік. Реєстрацією місця проживання або місця перебування фізичної особи є внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестись офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. При цьому, підтвердженням реєстрації місця проживання або місця перебування фізичної особи є довідка, яка видається органом реєстрації. Також, відомості про місце проживання та місце перебування особи можуть вноситись до наступних документів: паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні.

Слід врахувати, що ч. 3 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Згідно з ч. 5 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.

Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.

Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.

Наведене є підставою для висновку, що на момент відкриття виконавчого провадження, приватний виконавець не володіла достовірною інформацією про фактичне проживання боржника за вказаною адресою у м. Києві, оскільки, стягувач до заяви не додав підтверджуючих документів, з яких би чітко вбачалось, що боржник проживає/перебуває за вказаною адресою в м. Києві.

Таким чином, колегія суддів вважає, що, оскільки зареєстроване місце проживання позивача знаходиться поза межами виконавчого округу відповідача, у нього не було повноважень щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 5287 від 30.03.2020.

Вказана у виконавчому написі № 5287 від 30.03.2020 та заяві стягувача інформація про проживання боржника на час його вчинення у місті Києві, на переконання колегії суддів, не може слугувати достатньою та достовірною підставою для відкриття виконавчого провадження з примусового виконання цього виконавчого напису у місті Києві, без перевірки приватним виконавцем інформації щодо проживання боржника на час вчинення відкриття виконавчого провадження, адже, у протилежному б випадку, допускалося б можливість зазначення стягувачем будь-якої адреси боржника (не підтвердженої доказами) задля штучної зміни виконавчого округу.

На зазначене не звернув увагу суд першої інстанції під час вирішення цього спору.

Щодо висновків суду першої інстанції про те, що з доданого позивачем Витягу з державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання не можливо дійти висновку, що станом на момент відкриття виконавчого провадження адреса її реєстрації була саме така як зазначена у витягу, оскільки, останній сформовано станом на 12.01.2018, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем було надано відповідний витяг на підтвердження її позиції, натомість, учасниками справи не наведено на не підтверджено протилежного.

Крім того, апелянтом до апеляційної скарги було додано копії довідки № 228 від 12.05.2020, виданої (Количівським старостинським округом) Іванівською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області про те, що ОСОБА_1 , станом на 07.04.2020 і по теперішній час, зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 ; довідки від 12.05.2020 № 229, виданої виконкомом Іванівської сільської ради Чернігівського району та області про те, що ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_2 та вказано склад її сім`ї. Надати вказані довідки позивач до суду першої інстанції не мала змоги, адже, як вона зазначає, їх ще не було на момент прийняття оскаржуваного рішення суду.

Відтак, відповідач при відкритті провадження та винесені постанови про відкриття виконавчого провадження діяв протиправно.

Позовні вимоги підлягають задоволенню.

У частині вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, окрім судового збору сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги, позивач просить стягнути за рахунок відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу: у суді першої інстанції - 5000 грн., у суді апеляційної інстанції - 7000 грн.

Статтею 134 КАС України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

Стаття 59 Конституції України, гарантує кожному право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно ч. 1, 2 ст. 57 КАС України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

У справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що дана справа є справою незначної складності, а відтак, представником позивача могла бути особа, яка не є адвокатом, крім того, Конституцією України гарантовано кожному громадянину України право на правову допомогу та вибір захисника своїх прав - особу, яка є фахівцем у галузі права і на законних підставах має право надавати таку допомогу.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що на підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу в суді першої інстанції надано: договір про надання юридичних послуг № 14/04/04 від 14.04.2020, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про підготовку процесуальних документів до Чернігівського окружного адміністративного суду щодо оскарження відкриття виконавчого провадження № 61746269; акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 17.04.2020, у якому вказано, що вартість послуг виконавця за цим актом складає 5000 грн. (проведення усної консультації 2 год. - 1000 грн., аналіз документів справи 2 год - 1000 грн., підготовка позовної заяви 6 год. - 3000 грн.; прибутковий касовий ордер № 22 від 17.04.2020 про отримання 5000 грн.; диплом спеціаліста за спеціальністю правознавство. (а.с. 11-15)

На підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції надано: договір про надання юридичних послуг № 12/05/02 від 12.05.2020, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про підготовку процесуальних документів до Шостого апеляційного адміністративного суду щодо оскарження рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.05.2020; акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 15.05.2020, у якому вказано, що вартість послуг виконавця за цим актом складає 7000 грн. (проведення усної консультації 1 год. - 1000 грн., аналіз документів справи 1 год - 1000 грн., підготовка апеляційної скарги 5 год. - 5000 грн.; прибутковий касовий ордер № 55 від 15.05.2020 про отримання 7000 грн.; диплом спеціаліста за спеціальністю правознавство. (а.с. 11-15)

Отже, загалом до стягнення з відповідача заявлено 12000 грн. витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Колегія суддів зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає розподілу не є обґрунтованим (12000 грн.) та підлягає зменшенню, оскільки є завищеним з огляду на те, що сама позовна заява викладена вцілому на чотирьох аркушах, доказів до позову на підтвердження правової позиції чи жодних інших доказів, які б потребували значного часу для їх збирання до позову додано не було, даний спір є справою незначної складності (зважаючи на предмет спору та учасників справи), судове засідання не проводилось. Щодо апеляційної скарги, слід врахувати, що в ній відображено правову позицію з відповідним обгрунтуванням, аналогічну тій, що міститься і в позовній заяві, додатково, наведено ряд судових рішень щодо практики розгляду спорів цієї категорії.

Отже, проаналізувавши розрахунок та надані докази, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності розподілу судових витрат на правову допомогу в суді першої інстанції та в Шостому апеляційному адміністративному суді та стягнення за рахунок відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, понесені при розгляді справи у суді першої інстанції у розмірі 2500 грн., а також, понесені під час розгляду апеляційної скарги у розмірі 3000 грн. Разом до стягнення з відповідача - 5500,00 грн.

Оскільки, колегія суддів дійшла до висновків про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог, наявні підстави для нового розподілу судових витрат на сплату судового збору, що понесені позивачем при поданні позовної заяви та апеляційної скарги, згідно з приписами ст. ст. 139, 322 КАС України. При зверненні до суду першої інстанції, позивачем було сплачено 840,80 грн., за подання апеляційної скарги - 1261,20 грн., що підлягає стягненню на користь позивача за рахунок відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Висновки суду апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Основні доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та підтверджують протиправність оскаржуваної постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, та дають підстави для скасування оскаржуваного рішення, з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог та розподілу судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 139, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.05.2020 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа - Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит», про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни від 07.04.2020 № 61746269 про відкриття виконавчого провадження.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) з Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (м. Київ, вул. Р.Окіпної, 4-а, оф. 71-а) судові витрати, понесені при поданні позовної заяви до суду першої інстанції та при поданні апеляційної скарги у розмірі 7602,00 грн. (сім тисяч шістсот дві гривні).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

< Головуючий суддя >