Справа № 240/3292/20
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
16 червня 2020 року м. Житомир справа № 240/3292/20
категорія 106020000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Романченка Є.Ю.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить:
- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 , оформлену листом № 8436 від 18.12.2019, у зарахуванні йому періоду навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 17.08.1998 по 15.06.2001 до загальної вислуги років;
- зобов`язати відповідача зарахувати йому до загальної вислуги років період навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 17.08.1998 по 15.06.2001.
В обґрунтування пред`явлених позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що з 17.08.1998 по 15.06.2001 проходив навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна. Наразі позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в м. Бердичеві. У зв`язку із тим, що період навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна не врахований до вислуги років, позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом щодо зарахування до вислуги років часу навчання. Однак листом від 18.12.2019 № 8436 відповідач відмовив у задоволенні його вимог. На думку позивача, відмова у зарахуванні до загальної вислуги років періоду навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна є протиправною та призвела до значного звуження його прав, оскільки відповідно положень статті 24 Закону України Про загальний військовий обов`язок і військову службу, в редакції Закону від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, який діяв на час вступу на навчання у військовий ліцей, та Тимчасового положення про проходження військової служби солдатами, матросами, сержантами і старшинами, затвердженого Указом Президента України від 13 травня 1993 року № 174/93, який був чинним до 01.01.2002, початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею). Також позивач зауважив, що відповідно до листа відповідача від 14.02.2020 № 198 та Статуту навчального закладу під час навчання ліцеїсти проживали у казармах, здійснювали самоорганізацію при проходженні чергових нарядів, носили відповідну військову форму, був режимний вихід за територію ліцею. Позивач вважає, що період проходження навчання в ліцеї по формі був ідентичний проходженню військової служби, яка регулюється військовими Статутами ЗСУ.
Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні). Ухвалу суду направлено учасникам справи.
Військовою частиною НОМЕР_1 , на виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження в адміністративній справі, направлено до суду відзив на позов, у якому відповідач просив адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без задоволення. Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог відповідач указує, що стаття 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що була чинною протягом строку навчання в ліцеї) пов`язувала початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаному у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних. Відповідно до роз`яснень Міністерства юстиції України при нарахуванні вислуги років військовослужбовцям, які в період з 25 березня 1992 року по 31 липня 1999 року навчались у військових ліцеях, необхідно керуватись нормами Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» в редакції Закону від 25 березня 1992 року. Разом з цим, відповідачем указано, що Київський військовий ліцей імені Івана Богуна відсутній у переліку вищих навчальних закладів, в яких здійснюватиметься військова підготовка студентів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 490 «Про реформу системи військової освіти». Відтак, цей ліцей не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тому строк навчання позивача в ньому не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно із переліком її видів, що закріплений у частині четвертій статті 2 зазначеного Закону.
Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними ст.ст. 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов наступних висновків.
Позивач перебуває на військовій службі у Збройних Силах України і проходить службу у військовій частині НОМЕР_1
13.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до Командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про зарахування до загальної вислуги років час навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна в період з 17.08.1998 (наказ № 115 від 17.08.1998) по 15.06.2001 (наказ № 139 від 15.06.2001).
Листом Командира військової частини НОМЕР_1 від 18.12.2019 № 8436 позивача повідомлено про відсутність правових підстав зарахування до вислуги років періоду навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 17.08.1998 по 15.06.2001, оскільки Київський військовий ліцей імені Івана Богуна відсутній у переліку вищих навчальних закладів, в яких здійснюватиметься військова підготовка студентів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 490 «Про реформу системи військової освіти». Відповідач зазначив, що вказаний учбовий заклад не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тому строк навчання в ньому не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно із переліком її видів, що закріплений у частині четвертій статті 2 зазначеного Закону. Також указано, що стаття 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що була чинною протягом строку навчання в ліцеї) пов`язувала початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаному у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.
Вважаючи таку відмову командира військової частини НОМЕР_1 протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За змістом приписів частини 6 статті 2 вказаного Закону видами військової служби є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Частиною першою статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент вступу позивача на навчання до ліцею) було встановлено, що початком перебування на військовій службі вважається: день прибуття до військового комісаріату для відправлення у військову частину - для призовників і офіцерів, призваних із запасу; день від`їзду до місця служби, вказаний у розпорядженні, виданому військовим комісаріатом, - для військовозобов`язаних і жінок; день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.
Згідно із частиною 2 вказаної статті Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент вступу позивача на навчання до ліцею), закінченням перебування на військовій службі вважається день, з якого військовослужбовця взято на військовий облік у військовому комісаріаті у зв`язку із звільненням з військової служби, відчисленням з військово-навчального закладу або закінченням навчального закладу чи навчальних зборів, але не пізніше строку, вказаного у приписі.
У новій редакції Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, яка набрала чинності 31 липня 1999 року і, з відповідними змінами, діє на цей час, стаття 24 вже не пов`язує початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею).
Зазначена норма вказаного Закону передбачає, що початком проходження військової служби вважається:
1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу;
2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;
3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних;
4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Перебування на військовій службі громадян, які навчаються у військово-навчальних закладах, передбачено і у статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII.
Частиною першою статті 12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент вступу позивача на навчання до ліцею) було визначено, що громадяни, які виявили бажання вступити до військово-навчальних закладів, проходять підготовку у військових ліцеях, середніх загальноосвітніх навчально-виховних закладах, в організаціях Товариства сприяння обороні України, на підготовчих курсах при вищих навчальних закладах або самостійно.
Положення частини першої статті 12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент подачі позивачем рапорту) передбачено, що громадяни України, які виявили бажання вступити до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, можуть проходити попередню підготовку в закладах загальної середньої освіти III ступеня, військових ліцеях, ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою, у військових оркестрах, закладах освіти громадських організацій, на підготовчих курсах при вищих військових навчальних закладах або військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти.
З метою удосконалення підготовки висококваліфікованих фахівців для Збройних Сил, Кабінет Міністрів України у пункті першому постанови від 19.08.1992 №490 «Про реформу системи військової освіти» постановив створити вищі військові навчальні заклади.
Київський військовий ліцей імені Івана Богуна, в якому навчався позивач, відсутній у вказаному переліку.
Слід зауважити, що пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №490 «Про реформу системи військової освіти», з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, створено, зокрема, Київський військовий ліцей на базі Київського суворовського військового училища. Навчання вирішено розпочати з 1 вересня 1992 року.
Відповідно до Статуту Київського військового ліцею імені Івана Богуна (нова редакція) вказаний ліцей є державним закладом спеціалізованої освіти ІІІ ступеню військового профілю і забезпечує військово - професійну спрямованість навчання, проведення поглибленої та посиленої фізичної підготовки, виховання у юнаків та дівчат готовності до військової служби, здобуття ліцеїстами повної загальної середньої освіти, а ліцеїстами 8-9 класів - базової середньої освіти.
Таким чином, Київський військовий ліцей імені Івана Богуна, у якому з 17.08.1998 по 15.06.2001 навчався позивач, не належить до військових навчальних закладів, а створений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №490 від 19.08.1992 «Про реформу системи військової освіти», з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, тому навчання у ньому не можна вважати навчанням у військовому навчальному закладі, а відтак і проходженням військової служби згідно із переліком її видів, що визначений у ч.4 ст.2 Закону №2232-ХІІ.
Станом на час виникнення спірних правовідносин жодна норма Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» чи будь-якого іншого закону не відносить період навчання у ліцеї до періоду військової служби.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 жовтня 2018 року (справа №825/1086/17), від 31 жовтня 2019 року (справа №1.380.2019.000865), від 19 грудня 2019 року (справа № 540/902/19), де вказано, що оскільки навчальний заклад, у якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом, у якому особи, що відповідають вимогам Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходять військову службу, то правові підстави для зарахування до загального строку військової служби позивача період навчання його у такому закладі відсутні.
Одночасно слід указати, що за змістом Закону №2232-ХІІ необхідною умовою прийняття на військову службу є, зокрема, досягнення громадянином України відповідного віку.
Так, за правилами ст. 15 ч. 1 Закону України "Про загальний військовий обов`язок та військову службу" (у редакції, що діяла на час навчання позивача) для статусу військовослужбовця необхідно досягнення 18-річного віку.
Положеннями частини першої статті 20 згаданого Закону було передбачено, що на військову службу у добровільному порядку приймаються особи, які відповідають вимогам військової служби, зокрема: громадяни віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, котрі досягли 17-річного віку в рік зарахування на навчання, а також військовослужбовці та військовозобов`язані віком від 18 до 23 років, які не мають військових звань офіцерського складу і виявили бажання вчитися у військово-навчальних закладах - на військову службу курсантів військово-навчальних закладів; курсанти військово-навчальних закладів і офіцери запасу - на військову службу офіцерського складу.
В той же час, як вбачається із матеріалів справи, позивачу станом на момент його зарахування до військового ліцею було лише 15 років, тобто він був неповнолітньою особою, яка в силу Закону не могла бути призваною на військову службу.
Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що період навчання позивача з 17.08.1998 по 15.06.2001 у Київському військовому ліцеї є лише підготовкою останнього до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою.
Таким чином, період навчання позивача з 17.08.1998 по 15.06.2001 не може бути зараховано у загальний строк його військової служби.
Суд критично оцінює посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин Закону № 2232-XII, у редакції до 31.07.99, з посиланням на ст. 58 Конституції України, оскільки період його навчання складав з 17.08.1998 до 15.06.2001. При цьому суд наголошує, що застосування наведених положень Закону № 2232-XII, в редакції, яка діяла в момент навчання та закінчення позивачем ліцею, і чітко встановлювала момент, з якого починається перебування на військовій службі, не призвело до звуження обсягу прав позивача у сфері проходження військової служби, оскільки його навчання у Київському військовому ліцеї є лише підготовкою до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).
За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Беручи до уваги приписи зазначених норм, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність в даній справі обставин, за наявності яких необхідно було б з метою захисту прав позивача визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 , оформлену листом № 8436 від 18.12.2019, та зобов`язати відповідача зарахувати до загальної вислуги років ОСОБА_1 період навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 17.08.1998 по 15.06.2001.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
З огляду на наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Судові витрати понесені позивачем у відповідності до положення ст. 139 КАС України стягненню не підлягають.
Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 257 - 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів п. 3 розд. VI, пп. 15.5 п. 15 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко