Справа № 826/9409/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9409/18 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Бєлової Л.В.

Кузьмишиної О.М.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської спілки "Інститут громадського здоров`я" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом Громадської спілки "Інститут громадського здоров`я" до Міністерства охорони здоров`я України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадська організація «Інститут громадського здоров`я» звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства охорони здоров`я України, в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо створення необхідного запасу лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів, дезінфекційних засобів тощо на випадок епідемій та зобов`язати відповідача створити, зберігати та своєчасно оновлювати необхідний запас лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів, дезінфекційних засобів, тощо на випадок епідемій.

Позов обґрунтовано тим, що за абз.4 ч.2 статті 6 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» відповідач, як центральний орган виконавчої

влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, щодо захисту населення від інфекційних хвороб, має забезпечувати створення, зберігання та своєчасне оновлення необхідного запасу лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів, дезінфекційних засобів тощо на випадок епідемій, проте таких заходів не вживає, вважаючи, що такі функції мають реалізовувати місцеві органи виконавчої влади. Відсутність запасу лікарських засобів та медичних імунобіологічних препаратів, на думку позивача, унеможливлює реалізацію положень Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», що порушує суспільні конституційні права громадян, у тому числі й членів спілки, на охорону здоров`я та життя, як найвищу соціальну цінність.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

При цьому суд виходив з того, що видання відповідачем наказів, направлених на задоволення потреб населення в імунобіологічних препаратах (вакцинах) та медичних виробах, які використовуються для профілактичних щеплень, затвердження Методики розрахунку таких потреб, надання бюджетних пропозицій з метою своєчасного забезпечення населення імунобіологічними препаратами, не свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, а навпаки свідчить про вчинення певних дій, направлених на створення, зберігань своєчасного оновлення необхідного запасу лікарських засобів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати судове рішення з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову постанову про задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачем не надано жодного доказу (копій договорів постачання чи відповідального зберігання, актів приймання-передачі, товарно-транспортних чи податкових накладних, митних декларацій тощо) щодо наявності по факту, на момент подання позовної заяви, необхідної номенклатури та кількості відповідних медичних товарів, а також доказів щодо прийняття відповідних управлінських рішень для вирішення вказаного питання.

Відсутність необхідного національного епідемічного резерву підтверджується різким дефіцитом дезінфікуючих засобів, діагностичних систем, засобів індивідуального захисту, тощо в умовах сьогоднішньої епідемії коронавірусної хвороби (СОVID-19), що обумовлює необхідність екстреного імпорту таких товарів відповідно до звернення Президента України щодо протидії поширенню коронавірусної інфекції від 20 березня 2020 року.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому наполягав на законності оскаржуваного рішення та просив залишити його в силі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч.1, 2, 5 статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання» від 22 березня 2012 року №4572-VI (далі-Закон№4572-VI) громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів.

Громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка.

Громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу.

Як встановлено судом першої інстанції, з протоколу установчих зборів засновників громадської спілки «Інститут громадського здоров`я України» від 26 квітня 2018 року вбачається, що Громадська спілка «Український інститут громадського здоров`я» є громадським об`єднанням без статусу юридичної особи, метою діяльності якої є профілактика інфекційних та неінфекційних хвороб, пропаганда здорового способу життя, покращення охорони здоров`я, санітарного та епідеміологічного благополуччя населення, здійснення та захист прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, здійснення публічної діяльності спрямованої на розбудову правової держави, громадянського суспільства та системи громадського здоров`я в України.

Згідно ч.1 статті 21 Закону №4572-VI для здійснення своєї мети (цілей) громадське об`єднання має право: 1) вільно поширювати інформацію про свою діяльність, пропагувати свою мету (цілі); 2) звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами; 3) одержувати у порядку, визначеному законом, публічну інформацію, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації; 4) брати участь у порядку, визначеному законодавством, у розробленні проектів нормативно-правових актів, що видаються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування і стосуються сфери діяльності громадського об`єднання та важливих питань державного і суспільного життя; 5) проводити мирні зібрання; 6) здійснювати інші права, не заборонені законом.

Отже, з наведеного вбачається, що предмет даного спору має безпосереднє відношення до мети діяльності позивача, тому він має право на звернення до суду з даним позовом.

Верховною Радою України 06 квітня 2000 року ухвалено Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-III, який набув чинності 12 травня 2000 року (далі - Закон №1645-III), який спрямований на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб, та яким визначено правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій.

Відповідно до статті 6 Закону №1645-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я щодо захисту населення від інфекційних хвороб, забезпечує створення, зберігання та своєчасне оновлення необхідного запасу лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів, дезінфекційних засобів тощо на випадок епідемій.

Повноваження, компетенція, функції Міністерства охорони здоров`я України визначені Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (далі - Положення № 267), пунктом 1 якого передбачено, що МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження), забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів і медичних виробів, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу, а також забезпечує формування державної політики у сфері санітарного та епідеміологічного благополуччя населення.

Отже, з наведеного вбачається, що на МОЗ України покладено функції щодо створення, зберігання та своєчасного оновлення необхідного запасу лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів, дезінфекційних засобів тощо на випадок епідемій.

Згідно статті 36 Закону №1645-III усі епідемії та спалахи інфекційних хвороб підлягають епідеміологічному обстеженню (розслідуванню) з метою встановлення причин їх виникнення, факторів передачі інфекції, визначення меж осередків інфекційних хвороб та масштабів поширення епідемії чи спалаху інфекційної хвороби, вжиття заходів щодо їх локалізації та ліквідації, а також виявлення осіб, винних у виникненні епідемії чи спалаху інфекційної хвороби.

Порядок проведення епідеміологічного обстеження (розслідування) епідемій та спалахів інфекційних хвороб також встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відтак, МОЗ України має вживати комплексні медико-санітарні заходи з метою запобігання поширенню інфекцій, а також для їх локалізації та ліквідації спалахів. При цьому медичний захист населення включає своєчасне застосування профілактичних медичних препаратів та проведення таких заходів. При цьому, фінансування як профілактичних, так і протиепідемічних заходів, повинно здійснюватися за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Таким чином, органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи також є рівноцінними учасниками правовідносин, пов`язаних із вжиттям відповідних заходів, направлених на запобігання поширенню інфекцій, а також для їх локалізації та ліквідації спалахів, зокрема, в частині виділення коштів місцевого бюджету на такі цілі.

Позивач 13 лютого 2018 року надіслав на адресу МОЗ України запит на публічну інформацію щодо створення, зберігання та своєчасного оновлення необхідного запасу лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів, дезінфекційних засобів тощо на випадок епідемій згідно із статтею 6 Закону №1645-III (вид, назву, номер та дата прийняття відповідного документального акта, номенклатуру та фактичну кількість відповідних засобів і препаратів в закладах охорони здоров`я та рівнями надання медичної допомоги та в розрізі адміністративних територій України).

На вказаний запит 19 лютого 2018 року позивач отримав відповідь №05.2-15/17/198/ЗПІ-18/4367, з якої вбачається, що вирішення питань фінансового та матеріально-технічного забезпечення лікувально-профілактичних і протиепідемічних заходів та робіт, пов`язаних з ліквідацією епідемій та спалахів інфекційних хвороб; вирішення питань фінансового та матеріально-технічного забезпечення лікувально-профілактичних і протиепідемічних заходів та робіт, пов`язаних з ліквідацією епідемій та спалахів інфекційних хвороб віднесено до компетенції місцевих органів виконавчої влади.

За твердженням позивача, насьогодні є чинним наказ Міністерства охорони здоров`я СРСР від 08 грудня 1965 року №711 «Об утверждении неснижаемого минимума наличия сывороток, вакцин, гамма глобулинов и противомалярийных препаратов в лечебно-профилактических учреждениях, аптеках и санитарно-эмидемиологических станциях» (мовою оригіналу), яким затверджено обов`язковий мінімум наявності відповідних лікарських засобів та імунобіологічних препаратів у відповідних закладах охорони здоров`я та зобов`язано Міністерства охорони здоров`я союзних республік створити до липня 1966 року відповідний незнижувальний запас засобів згідно із затвердженим переліком.

Зокрема, зазначеним Переліком передбачено чітку кількість у відповідних закладах охорони здоров`я наступних лікарських засобів та імунобіологічних препаратів:

- протидифтерійна, протиправцева, протигангренозна, протиботулінічна та протизміїна сиворотки;

- антирабічний, коровий плацентарний, вісповий, грипозний та сибіроязвовий гамаглобуліни;

- правцевий анатоксин та препарат для лікування малярії (делагіл).

Також позивач посилається на те, що на момент подання адміністративного позову відсутня будь-яка інформація у загальнодоступних джерелах щодо створення, зберігання та своєчасного оновлення відповідачем необхідного запасу лікарських засобів та медичних імунобіологічних препаратів згідно із затвердженим незнижувальним мінімумом цих препаратів у відповідних закладах охорони здоров`я.

Заперечуючи наявність протиправної бездіяльності, відповідач зазначив, що він видав ряд наказів, зокрема: від 18 травня 2018 року №948 «Про затвердження Методики розрахунку потреби в медичних імунобіологічних препаратах (вакцинах) та медичних виробах, які використовуються для профілактики щеплень, та Порядку визначення потреби в медичних імунобіологічних препаратах (вакцинах) та медичних виробах, які використовуються для профілактичних щеплень», від 06 квітня 2018 року №629 «Про затвердження номенклатури лікарських засобів та медичних виробів, що закуповуватимуться за напрямами використання бюджетних коштів у 2018 році за бюджетною програмою КПКВК 2301400 «Забезпечення медичних заходів окремих державних програм та комплексних заходів програмного характеру».

Відповідно до затвердженої Методики проведений попередній розрахунок потреби в імунобіологічних препаратах, які використовуються для профілактичних щеплень на 2018-2020 роки для проведення вакцинації.

Крім того відповідач зазначив, що МОЗ України здійснило збір заявок щодо потреби у лікарських засобах для хворих на інфекційні захворювання від структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних та Київської міської державних адміністрацій. При складенні бюджетного запиту на 2018 рік за бюджетною програмою КПКВК 2301400 «Забезпечення медичних заходів окремих державних програм та комплексних заходів програмного характеру» в рамках реалізації державних цільових програм та заходів програмного характеру МОЗ України вперше врахувало граничні видатки на централізовану закупівлю медикаментів для хворих на інфекційні захворювання, що супроводжуються високим рівнем летальності у сумі 39 695,8 тис. грн.

Також відповідач вказав, що наразі в Україні наявні у достатній кількості імунобіологічні препарати для профілактики правця, на підтвердження чого надав такі докази: інформацію щодо залишків імунобіологічних препаратів в регіонах України, закуплених за кошти Державного бюджету, станом на 01 липня 2018 року (а.с.15), інформацію щодо потреби в медичних імунобіологічних препаратах (вакцинах), які використовуються для профілактичних щеплень (а.с.16-17).

Таким чином, враховуючи те, що позивачем ані в прохальній частині, ані в позові вцілому, ні в інших поясненнях по справі чи апеляційній скарзі, не зазначено, які саме дії задля недопущення порушення суспільних конституційних прав громадян на охорону здоров`я та життя, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом, мав вчинити відповідач, а суд не володіє спеціальними знаннями у сфері охорони здоров`я та враховуючи надані відповідачем пояснення, колегія суддів дійшла висновку, що видання МОЗ України наказів, направлених на задоволення потреб населення в імунобіологічних препаратах (вакцинах) та медичних виробах, які використовуються для профілактичних щеплень, затвердження Методики розрахунку таких потреб, надання бюджетних пропозицій з метою своєчасного забезпечення населення імунобіологічними препаратами, свідчить про вчинення відповідачем певних дій, направлених на створення, зберігання, своєчасного оновлення необхідного запасу лікарських засобів.

Відтак, твердження позивача про те, що з боку відповідача відсутності будь-які докази на підтвердження обставин виконання завдань, покладених законодавством на МОЗ України, зокрема у сфері створення, зберігання, своєчасного оновлення необхідного запасу лікарських засобів, медичних імунологічних препаратів, дезінфекційних засобів, тощо на випадок епідемій за відповідним затвердженим переліком, є безпідставним та недоведеним.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Громадської спілки "Інститут громадського здоров`я" - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 16 червня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Л.В. Бєлова

О.М. Кузьмишина