Справа № 160/3463/20
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2020 року Справа № 160/3463/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горбалінського В.В. розглянувши у місті Дніпрі у порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії ,-
30.03.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування періодів роботи ОСОБА_1 у Виробничому кооперативі «Переділ» з 01.10.1990 по 31.08.1996 до загального стажу роботи;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати періоди роботи ОСОБА_1 у Виробничому кооперативі «Переділ» з 01.10.1990 по 31.08.1996 до загального стажу роботи;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням стажу роботи у Виробничому кооперативі «Переділ» з 01.10.1990 по 31.08.1996.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при призначенні пенсії позиву з 10.10.2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не враховано до страхового стажу останнього період роботи з 01.10.1990 року по 31.08.1996 рік у Виробничому кооперативі «Переділ». З метою зарахування зазначеного періоду 03.01.2020 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про перерахунок пенсії, надавши відповідні документи. Проте, 10.02.2020 року відповідачем відмовлено в перерахунку пенсії позивача, оскільки період роботи з 01.10.1990 року по 31.08.1996 рік у Виробничому кооперативі «Переділ» неможливо зарахувати до загального страхового стажу, так як на печатці підприємства відсутній код юридичної особи. Позивач вважає таку відмову протиправною та такою, що порушує його законні права та інтереси.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; запропоновано відповідачу в п`ятнадцятиденний строк, з дня отримання копії даної ухвали, подати відзив на позовну заяву.
23.04.2020 року, на виконання вимог вищенаведеної ухвали, до канцелярії адміністративного суду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач щодо задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі.
В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що період роботи позивача з 01.10.1990 року по 31.08.1996 рік у Виробничому кооперативі «Переділ» неможливо зарахувати до страхового стажу останнього, оскільки в трудовій книжці запис про звільнення завірений печаткою на якій відсутній код ЄДРПОУ підприємства. Крім цього, при подачі заяви про перерахунок пенсії позивача було повідомлено про необхідність подання додаткових документів для підтвердження неврахованого стажу.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03.10.2020 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з письмовою заявою про призначення пенсії за віком, яка зареєстрована управлінням під №96.
Відповідно до розписки-повідомлення, копія якої міститься в матеріалах справи, позивачем до заяви про призначення пенсії були додані наступні документи: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру б/н від 24.02.1998 року; паспорт/посвідка НОМЕР_1 ; трудова книжка або документи про стаж б/н від 06.09.1977 року; військовий квиток НОМЕР_2 ; диплом (свідоцтво, атестат) про навчання 6947 від 15.07.1977 року, 7059 від 19.08.1980 року; довідка із СПОВ про заробітну плату з 01.07.2000 року по день звернення форми ок5; довідка про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 року 754від 13.11.2019 року; довідка про прийняття на роботу (навчання) 1975 від 30.10.2019 року; довідка про заміну назви організації б/н від 02.10.2019 року; заява про спосіб виплати пенсії (для виплати через банк) АТ Ощадбанк від 21.10.2019 року; фотокартка.
Крім цього, у вищенаведеній розписці-повідомленні позивачу запропоновано подати до 02.04.2020 року документи про стаж, що визначені Порядком №637 від 12.08.1993 року, який затверджений Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до розрахунку стажу, який дає право на призначення пенсії за віком, страховий стаж позивача складає 36 років 08 місяців 19 днів.
Листом відділу з питань перерахунків пенсій №3 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №531-508/В-03/8-0400/20 було надано відповідь на звернення позивача від 20.01.2020 року.
Вищенаведеною відповіддю позивача повідомлено, що неможливо прийняти до заліку записи в трудовій книжці від 06.09.1977 року та зарахувати до загального страхового стажу на підставі записів трудової книжки з наступних причин: період з 01.10.1990 року по 31.08.1996 рік - на печатці відсутній ідентифікаційних код підприємства. Також зазначено, що для зарахування в загальний трудовий стаж наведений період роботи позивачу необхідно надати уточнюючу довідку про стаж.
Не погодившись з такими діями відповідача, позивач оскаржив їх в судовому порядку.
Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що предметом спору в даній адміністративній справі є не зарахування періоду роботи ОСОБА_1 з 01.10.1990 року по 31.08.1996 рік до страхового стажу останнього під час призначення йому пенсії за віком.
Надаючи правову оцінку зазначеному вище, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до п. 23 ч. 1 Європейської Соціальної Хартії (переглянутої) та ч. 3 ст. 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, прийнятий 9 липня 2003 року (далі - Закон №1058-IV в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин).
Згідно з ч.3 ст.4 Закону №1058-IV, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.
Відповідно до змісту ст. 5 Закону №1058-IV, то цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.
Приписами статті 8 Закону №1058-IV передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Стаття 26 Закону №1058-IV визначає порядок та умови призначення пенсії за віком особі після досягнення нею віку 60 років за наявності відповідного страхового стажу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач досягнув 60 річного віку 09.10.2019 року.
Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 44 Закону №1058-VІ заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 45 вищенаведеного Закону визначено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Відповідно до відомостей копії пенсійної справи, ОСОБА_1 призначена пенсія за віком з 10.10.2019 року, що не заперечується сторонами.
З записів копії вкладишу до трудової книжки позивача серії від 06.09.1977 року судом встановлено, що ОСОБА_1 , зокрема, працював:
- запис №19 від 01.10.1990 року, далі мовою оригіналу: «принят машинистом крана (дизельелектрического), приказ от 01.10.1990 года №65»;
- запис №20 ввід 31.08.1996 року: звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП України, наказ №74 від 31.08.1996 року.
Згідно з ст. 48 Кодексу законів про працю України та ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Аналогічна позиція висловлена в постанові Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12.08.1993 року №637 (далі Порядок №637) та в п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110 (далі - Інструкція №58).
Частиною 2 п. 1 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Абзацом 1 п. 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до п.2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Пунктом 2.3 Інструкції №58 визначено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Згідно з п.2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Пунктом 2.5 Інструкції №58 передбачено, що з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).
Згідно з п. 2.6 Інструкції №58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Крім цього, відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1994 року №301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
З огляду на вищенаведені норми, обов`язок щодо заповнення та ведення трудових книжок осіб, працевлаштованих на підприємствах, установах, організаціях, покладається саме на відповідальну особу такого підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
Як вбачається з матеріалів справи, основною підставою для не зарахування періоду роботи позивача з 01.10.1990 року по 31.08.1996 року стало те, що запис про звільнення в трудовій книжці завірений печаткою на якій відсутній код ЄДРПОУ підприємства.
Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року №118 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України (далі - Положення №118).
Відповідно до п. 2 Положення №118 суб`єктами Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (далі - Реєстр) є юридичні особи та відокремлені підрозділи юридичних осіб всіх форм власності та організаційно-правових форм господарювання, що находяться на території України та провадять свою діяльність на підставі її законодавства
Абзацом 1 п. 4 Положення №118 встановлено, що інформаційний фонд Реєстру містить, зокрема, дані ідентифікаційні - ідентифікаційний код та найменування суб`єкта.
Пунктом 6 Положення №118 визначено, що ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним.
Згідно з п. 7 Положення №118 ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах.
Аналізуючи вищенаведені норми, суд зазначає, що після затвердження Кабінетом Міністрів України Положення №118, кожній юридичні особі має бути присвоєний ідентифікаційний код, який є незмінним під час провадження такою особою своєї господарської діяльності. Крім цього, такий код повинен використовуватись в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта господарювання та зазначається на його печатках та штампах.
Проте, як зазначалось вище, обов`язок щодо заповнення та ведення трудових книжок осіб, працевлаштованих на підприємствах покладається саме на відповідальну особу такого підприємства.
Тому, суд критично ставиться позиції відповідача, адже на особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені в його трудовій книжці. Крім цього, невідповідність даних, зокрема, таких як: відсутність на печатці підприємства коду ЄДРПОУ не можуть бути підставою для виключення вказаного періоду роботи з трудового стажу особи, який дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, суд приходить до висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області протиправно не зараховано до загального трудового стажу позивача період роботи з 01.10.1990 року по 31.08.1996 року.
Як вбачається зі змісту позовних вимог, однією з них є визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування періодів роботи ОСОБА_1 у Виробничому кооперативі «Переділ» з 01.10.1990 по 31.08.1996 до загального стажу роботи.
Проте, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 21.07.2019 року у справі № 855/314/19.
Суд звертає увагу, що позивачем в позовній заяві не доведено в чому саме полягає протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Зарахування або не зарахування періоду роботи особи до страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком, з відповідних на те обставин входять до повноважень такого суб`єкта.
Таким чином, відповідачем була вчинена протиправна дія, щодо не зарахування періоду роботи з 01.10.1990 року по 31.08.1996 року до страхового стажу позивача.
Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З метою належного та допустимого захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне скоригувати означену вимогу та викласти її в наступній редакції:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в Виробничому кооперативі «Переділ» з 01.10.1990 року по 31.08.1996 рік.
Щодо позовної вимоги про стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Як вбачається зі змісту позовних вимог, однією з них заявлено стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Частиною 1 ст. 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, зокрема на правничу допомогу.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
З матеріалів справи судом встановлено, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем додано: копію Договору про надання правової допомоги №03/26-02-20/В від 26.02.2020 року; копію розрахунку №1 до Договору №03/26-02-20/В від 26.02.2020 року; копія квитанції №21 від 27.02.2020 року на суму 7 000 грн; копію акту прийому-передачі послуг з юридичного супроводу до Договору №03/26-02-20/В від 26.02.2020 року від 27.02.2020 року.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 131-2 виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
Частиною 2 ст. 16 КАС України встановлено, що представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI).
Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI встановлено, що адвокатом є фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 цього Закону, особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.
Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону №5076-VІ адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:
1) договір про надання правової допомоги;
4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI).
Як вже зазначалось вище, в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем, зокрема, додано копію Договору про надання правової допомоги №03/26-02-20/В від 26.02.2020 року.
Означений договір заключний між товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «ЛЕКС ЛТД», в особі генерального директора ТОВ «Юридична компанія «ЛЕКС ЛТД» Коленикова Владислава Миколайовича, що діє на підставі Статуту (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник).
Проте, в підтвердження того, що особа генерального директора ТОВ «Юридична компанія «ЛЕКС ЛТД» Коленикова Владислава Миколайович має право здійснювати адвокатську діяльність не надано жодного доказу.
З огляду на викладене вище, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про стягнення судових витрат на правничу допомогу.
Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до положень ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч. ч. 1 та 4 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1 ст. 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
З огляду на викладене вище, у суду наявні підстави для часткового задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами ч. 3 ст. 139 КАС України, згідно з якими при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Проте, так як судом була скоригована основна позовна вимога, судовий збір, сплачений ОСОБА_1 при поданні адміністративного позову до суду у розмірі 840, 80 грн, підлягає стягненню з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Керуючись статтями 9, 73-77, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в Виробничому кооперативі «Переділ» з 01.10.1990 року по 31.08.1996 рік.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати період роботи ОСОБА_1 у Виробничому кооперативі «Переділ» з 01.10.1990 року по 31.08.1996 рік до страхового стажу.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням стажу роботи у Виробничому кооперативі «Переділ» з 01.10.1990 року по 31.08.1996 рік.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 840, 80 грн.
Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, проте, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Суддя В.В. Горбалінський