Справа № 640/24840/19
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2020-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Вн. №27/645
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року м. Київ № 640/24840/19

за позовомОСОБА_1
до Державної прикордонної служби України
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії
Суддя О.В.Головань
Обставини справи:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України про

визнання протиправною бездіяльності Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу 15.11.2019 р. у зв`язку зі звільненням компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2019 роки загальним терміном 70 календарних днів;

стягнення з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 кошти в якості середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2019 роки) за період з 16.11.2019 р. до дня фактичного розрахунку 13.12.2019 р., тобто, терміном 28 днів, із розрахунку 981 грн 48 коп за день - на загальну суму 27 481 грн 44 коп, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. №44 (в редакції заяви від 05.02.2020 р.)

Ухвалою суду від 23.12.2019 р. відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

09.01.2020 р. до суду надійшов відзив на позов.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 з серпня 1985 р. по листопад 2019 р. проходив військову службу, на момент звільнення був військовослужбовцем Державної прикордонної служби України.

Наказом голови Державної прикордонної служби України від 07.11.2019 р. №1123-ос припинено контракт з ОСОБА_1 , якого звільнено в запас Збройних Сил України за пп. "в" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості їх використання на службі) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

15.11.2019 р. наказом голови Державної прикордонної служби України №2232-XII позивача виключено зі списків особового складу та направлено до Шевченківського районного у м. Києві військового комісаріату для зарахування на облік.

Позивач має статус учасника бойових дій (посвідчення від 29.01.2015 р. НОМЕР_1 ).

06.11.2019 р. позивач звернувся з рапортом на ім`я голови Державної прикордонної служби України з проханням виплатити йому грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки.

12.12.2019 р. аналогічний рапорт було подано повторно.

У зв`язку з відсутністю реагування на подані рапорти та несплату грошової компенсації позивач звернувся до суду.

Наказом голови Державної прикордонної служби України від 06.12.2019 р. №1269-ОС до наказу від 15.11.2019 р. №2232-XII внесено зміни, згідно з якими позивачу виплачено грошову компенсацію за 70 невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 роки.

Позивач ОСОБА_1 - вважає вказану відмову протиправною з таких підстав.

З посиланням на ст. 16-2 Закону України "Про відпустки", п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей" позивач зазначає, що учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, і припинення відпустки на час особливого періоду не означає права на відпустку, що може бути реалізоване або шляхом отримання відпустки, або грошової компенсації.

Також позивач просить присудити на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку) з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. №44, що становить 27 481 грн 44 коп.

Відповідач - Адміністрація Державної прикордонної служби України проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач повідомив про те, що у зв`язку з прийняттям наказу голови Державної прикордонної служби України від 06.12.2019 р. №1269-ОС є підстави для закриття провадження у справі згідно з п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 кошти в якості середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку) відповідач заперечив, вважаючи посилання позивача на положення КУпП України безпідставними.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 р. № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Ст. 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 р. № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Аб. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21.10.1993 р. № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06.12.1991 р. № 1932-XII "Про оборону України".

За визначенням ст. 1 Закону № 3543-XII особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Ст. 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в ст. 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону № 3551-XII, п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 р. у справі №640/4218/18 http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/84153019.

В даному випадку позивач має статус учасника бойових дій (посвідчення від 29.01.2015 р. НОМЕР_1 ).

Відповідно, позивач протягом 2015-2019 років мав право на нарахування додаткової відпустки та (за неможливістю її використати) на виплату грошової компенсації, у зв`язку з чим оскаржувана бездіяльність відповідача є протиправною.

Як встановлено під час розгляду справи, наказом голови Державної прикордонної служби України від 06.12.2019 р. №1269-ОС до наказу від 15.11.2019 р. №2232-XII внесено зміни, згідно з якими позивачу виплачено грошову компенсацію за 70 невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, і 13.12.2019 р. нарахована сума була зарахована на рахунок позивача, що свідчить про поновлення ним порушеного права позивача і підтверджує раніше допущену бездіяльність.

За таких обставин позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Адміністрації Державної прикордонної служби України є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 кошти в якості середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку) суд зазначає наступне.

Згідно з загальними положеннями ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В той же час, положеннями Закону України "Про Державну прикордонну службу України" 03.04.2003 р. № 661-IV та Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 р. № 1115/2009, вказане питання не врегульоване, особливості проведення розрахунку при звільненні з Державної прикордонної служби не встановлені.

Принцип рівності прав і можливостей та заборона дискримінації у сфері праці закріплені у ч. 1ст. 21 та у ст. 24 Конституції України.

Дискримінацію можна визначити, перш за все, як порушення принципу рівності.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці посадових осіб органів Державної прикордонної служби України, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби в органах Державної прикордонної служби України.

Суд також зазначає, що з огляду на зміст наказу голови Державної прикордонної служби України від 06.12.2019 р. №1269-ОС спір щодо розміру грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки між сторонами відсутній, тому підлягає виплаті середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 .

Згідно з п. 1, 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей Порядок застосовується, у тому числі, а) виплати їм компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У матеріалах справи відсутня інформація про отримані позивачем виплати за останні 12 календарних місяців роботи, що передують 13.12.2019 р. (надана копія особистої картки на грошове забезпечення за 2019 р. такої інформації не містить).

За таких обставин суд, констатуючи право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки з 16.11.2019 р. по 13.12.2019 р., не визначає її розмір при вирішенні спору.

Щодо посилання позивача на Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. №44, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 1-3 Порядку він визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.

Грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця..., а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців... за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби , що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".

З огляду на зміст вказаних положень статус виплати, право на яку позивач набув у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, має грошова компенсація за невикористану відпустку, проте, щодо вказаної виплати позивач вимог про застосування Порядку №44 не заявляє.

В той же час, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в порядку ст. 117 КЗпП України кваліфікований як виплата, право на яку позивач набув у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, бути не може.

Вказана виплата за своєю правовою природою є мірою відповідальності відповідача як роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні, і жодного відношення до виконання позивачем обов`язків під час проходження служби не має.

З врахуванням викладеного в задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовляє.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 241-246, 255, 257-263, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу 15.11.2019 р. у зв`язку зі звільненням компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2019 роки загальним терміном 70 календарних днів.

3. Присудити до стягнення з Адміністрації Державної прикордонної служби України (03021, м. Київ, вул. Володимирська, 26, код 00034039) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2019 роки) за період з 16.11.2019 р. до дня фактичного розрахунку 13.12.2019 р.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Головань

Повний текст рішення
виготовлено і підписано 15.06.2020 р.