Справа № 520/5019/2020
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

18.06.2020 Справа №520/5019/2020

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Котеньов О.Г., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного провадження питання щодо закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради (вул. Квітки-Основ`яненка, буд. 7, м. Харків, 61200, ), 3-тя особа ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, 3-тя особа ОСОБА_3 , у якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю від 14.09.2016 № 441 «Про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації»; - зобов`язати Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради скласти Наказ про відновлення запису про реєстрацію декларації про готовність до експлуатації серія та номер: НОМЕР_3 № 74 від 22.02.2016 у Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, який направити до Державної архітектурно-будівельної інспекції України для виконання.

В обґрунтування позову вказано, що у провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа № 643/4404/19 за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації. Суть позову полягає в тому, що гр. ОСОБА_2 29.10.2014 р. придбав нежитлову будівлю літ.«А-2» по АДРЕСА_3 , бум. Харкові, яку в подальшому було реконструйовано в житловий будинок літ. «А-3» та зареєстровано за власником право власності на будинок. Внаслідок вказаних дій було проведено ряд реєстраційних дій щодо реєстрації права власності, які міська рада просить суд скасувати. Зазначені реєстраційні дії проведені на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ХК № 74 від 22.02.2016.

Позивач зазначає, що 18 червня 2019 року до Московського районного суду м. Харкова надійшла уточнена позовна заява Харківської міської ради до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації. Згідно уточненої позовної заяви коло відповідачів у вказаній справі Харківською міською радою значно розширено, зокрема до складу відповідачів за вказаним позовом включено і ОСОБА_1 (позивача за даним адміністративним позовом), з тих підстав, що ним було придбано одну з квартир (№ НОМЕР_4 ) у вищевказаному житловому будинку, з огляду на що міська рада просить місцевий суд: «договір купівлі-продажу № 1248 від 17.07.2018 р., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чорнобровкою І. В., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - визнати недійсним та скасувати».

Позивач вважає, що при цьому фактично єдиною підставою, яка дала можливість звернутися Харківській міській раді до Московського райсуду м. Харкова з таким позовом стало те, що Наказом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю від 14.09.2016 № 441 скасовано реєстрацію Декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 22.02.2016 р. № ХК 74.

З вищевказаним Наказом № 441 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації позивач не погоджується, вважає його протиправним та таким, що по рушує його законні права та інтереси.

У відзиві відповідач, окрім іншого, зазначив, що з правовою позицією позивача погодитись неможливо з огляду на приписи чинного законодавства, позаяк сам позивач право на судовий захист та наявність порушеного права або законного інтересу згідно з нормами КАС України належно не обґрунтовує, а оскаржуване рішення повністю відповідає вимогам законодавства.

У відповіді на відзив позивач наголошує на окремих аспектах незаконності оскаржуваного рішення.

Третьою особою до суду надані пояснення, аналогічні за змістом до позовної заяви.

Суд розглядає питання про закриття провадження у справі у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Предметом спору в цій справі є Наказ Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю від 14.09.2016 № 441 «Про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації». Оскаржуваним наказом скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 22.02.2016 № ХК 74 (далі - декларація).

Зі змісту декларації судом встановлено, що замовником є ОСОБА_2 , ця ж особа є підрядником, особою, відповідальною за виконання робіт, ОСОБА_2 надано проектну документацію та як замовником підписано декларацію.

Також учасниками справи не заперечувалось, що у провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа №643/4404/19 за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації.

Як вказано позивачем, 18 червня 2019 року до Московського районного суду м. Харкова надійшла уточнена позовна заява Харківської міської ради до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації. Згідно уточненої позовної заяви коло відповідачів у вказаній справі Харківською міською радою значно розширено, зокрема до складу відповідачів за вказаним позовом включено і ОСОБА_1 (позивача за даним адміністративним позовом), з тих підстав, що ним було придбано одну з квартир (№ НОМЕР_4 ) у вищевказаному житловому будинку, з огляду на що міська рада просить місцевий суд: «договір купівлі-продажу № 1248 від 17.07.2018 р., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чорнобровкою І. В., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Сергійовичем - визнати недійсним та скасувати».

Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

ОСОБА_1 оскаржує Наказ Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю від 14.09.2016 № 441 «Про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації», яким скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 22.02.2016 № ХК 74, замовником за якою є ОСОБА_2 .

На переконання позивача, наказ може бути оскаржений саме ним до суду в порядку адміністративного судочинства, оскільки існує цивільний спір про визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу квартири, що є частиною об`єкта, декларацію про готовність до експлуатації якого скасовано оскаржуваним наказом.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

За приписами пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

З огляду на наведені вище положення КАС України та загальновідомі ознаки та властивості нормативно-правового й індивідуального актів оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, оскільки: виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю з метою забезпечення виконання завдань, покладених на Інспекцію; не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи щодо скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації; адресоване виключно ОСОБА_2 , а не будь-яким іншим особам; не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямоване на виникнення конкретних правовідносин між Інспекцією і ОСОБА_2 ; не розраховане на багаторазове застосування, а вичерпує дію шляхом скасування реєстрації декларації.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте та прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 14 березня 2018 року у справі № 9901/22/17, від 06 та 12 червня 2018 року у справах № 800/489/17 та 800/587/17 відповідно, від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18 та від 09 квітня 2019 року у справі № 9901/611/18.

При цьому суд зауважує, що своє право власності на нерухоме майно, що є частиною об`єкта, декларацію про готовність до експлуатації якого скасовано оскаржуваним наказом, позивач має право захищати у порядку цивільного судочинства, у тому числі і у межах розгляду справи №643/4404/19, у якій, за твердженням ОСОБА_1 , він є.

Суд також зазначає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, у зв`язку із чим не зазначає, до юрисдикції якого суду належить вирішення цієї справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин у суду наявні підстави для закриття провадження у даній справі.

Керуючись положеннями ст.ст. 4-5, 9, 229, 238, 239, 248, 256, 263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради (вул. Квітки-Основ`яненка, буд. 7, м. Харків, 61200, ) , 3-тя особа ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про скасування наказу.

Роз`яснити учасникам справи, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково у випадках, визначених статтею 294 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Строк апеляційного оскарження ухвали продовжується на строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності редакцією Кодексу адміністративного судочинства України від 15.12.2017.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя О.Г. Котеньов