Справа № 460/3438/19
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/3438/19 пров. № А/857/4356/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Старунського Д.М.

за участі секретаря судового засідання Михальської М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року (суддя Щербаков В.В., м. Рівне, повний текст судового рішення складено 23 березня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Володимирецької селищної ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини Ліщина Іван Юрійович про визнання рішення незаконним і протиправним,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в листопаді 2019 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Володимирецької селищної ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини Ліщина Іван Юрійович, у якому просив: визнати незаконним, протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Володимирецької селищної ради від 07.11.2019 №163 «Про забезпечення житлом ОСОБА_2 » щодо надання позивачу в користування у АДРЕСА_1 з 02.12.2019 житлового приміщення, видачу ордеру на заселення та заключення договору найму;стягнути на користь позивача з відповідача - суб`єкта владних повноважень кошти на відшкодування шкоди (збитків) в національній валюті (гривні) суму еквівалентну 38000 доларів США за курсом Національного банку України на день перерахунку, що на час подачі позову становить 923829 грн., за незаконність рішення від 07.11.2019 №163, а також продовження дискримінації позивача, бездіяльності і саботажу виконанням ухвали Вищого адміністративного суду від 16 листопада 2011 року, що призвело до надмірно тривалого зволікання (волокити) і невиконання в цілому рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013; стягнути на користь позивача з відповідача моральну шкоду з урахуванням стягнення вищевказаної суми коштів на відшкодування шкоди згідно пункту №2 позовних вимог, мінімально у розмірі 250000 грн.; зобов`язати відповідача утриматись від дій та рішень щодо надання житла сім`ї позивача поза межами селища Володимирець. В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржуване рішення відповідача є цинічним, дискримінаційним, дискредитаційним, незаконним і протиправним та підлягає скасуванню, оскільки в приміщенні, про яке вказується в рішенні Виконавчого комітету Володимирецької селищної ради від 07.11.2019 №163, відсутній санвузол та немає ванни або душової кабіни з відповідними комунікаціями (розведенням) водопостачання, водовідведення, вентиляцій та інше, трубопровід щодо водопостачання підведено до однієї з кімнат, однак вода може бути лише за умови установлення додаткового насосу для закачування води, оскільки в трубопроводі немає тиску для подачі води. Також зазначає про те, що в даному приміщенні наявні дві грубки, які перебувають в аварійному стані та потребують ремонту. Вказує про те, що дане приміщення непридатне до проживання, знаходиться поза межами смт. Володимирець, що фактично свідчить про виселення позивача за 30 км від місця роботи. Разом з тим, зазначає про тривале порушення його права на житло гарантованого статтею 47 Конституції України, що на думку позивача завдає йому та його родині моральної шкоди. Тому, стягнення з відповідача матеріальної шкоди (збитків) в національній валюті (гривні) у сумі еквівалентній 38000 доларів США та моральної шкоди у розмірі 250000 грн. вважає справедливим.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі №460/3438/19 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Володимирецької селищної ради від 07.11.2019 №163 щодо надання ОСОБА_1 в користування у АДРЕСА_1 з 02.12.2019 житлового приміщення, видачу ордеру на заселення та заключення договору найму. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Окрім цього, апелянт просить винести окрему ухвалу щодо відповідача та його посадових осіб, які порушують пункт 1 статті 6 Конвенції, статті 124, 129, 129-1 Конституції України, статтю 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо обов`язковості судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ухвалою Вищого адміністративного суду від 16 листопада 2011 року касаційні скарги Володимирецької селищної ради Рівненської області та заступника прокурора Рівненської області, який діє в інтересах Володимирецької селищної ради Рівненської області, залишено без задоволення. Абзац другий резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року викладено у такій редакції: «Змінити спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.06.2007 та зобов`язати Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам ст.48, 50 Житлового кодексу України».

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області від 10.02.2012 відкрито виконавче провадження №31166879 з примусового виконання виконавчого листа від 23.01.2012 №6-а-4/08 про зобов`язання Володимирецької селищної ради Рівненської області придбати та надати у користування позивачу квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР).

Крім того, рішенням Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 у справі «Кононова та інші проти України» (заява №11770/03 та 89 інших заяв) зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, зокрема, ухвалених на користь ОСОБА_1 (заява №37355/0828/07/2008), зобов`язано сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

На виконання вказаних судових рішень, відповідачем прийнято рішення від 24.01.2019 №1557 «Про придбання приватизованого майна».

Листом від 29.01.2019 №02-23/161 Володимирецька селищна рада направила, для відома до Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області та ОСОБА_1 копію рішення від 24.01.2019 №1557.

В подальшому Володимирецькою селищною радою прийнято рішення від 07.05.2019 №1648 «Про конкурс з придбання приватизованого майна». Зі змісту даного рішення вбачається, що комунальне підприємство по водопостачанню та водовідведенню «Аква» повинно невідкладно інформувати селищну раду про наявність вільного та благоустроєного житла, що перебуває у комунальній власності територіальної громади селища Володимирець.

Виконавчим комітетом Рафалівської селищної ради Володимирецького району Рівненської області 02.10.2019 прийнято рішення №89 «Про встановлення порядкового номеру об`єкту нерухомого майна-житла по АДРЕСА_1 , яким об`єкту нерухомого майна-житлу, що перебуває на обліку у комунальній власності територіальної громади селища Володимирець, на підставі рішення виконавчого комітету Володимирецької селищної ради від 24.01.2019 №1555, та яке розташоване на території Рафалівської селищної ради, встановлено порядковий номер 5 по АДРЕСА_2 .

Позивач 10.10.2019 звернувся до селищного голови О.Осмоловича із заявою в якій, зокрема, просив внести на чергову (позачергову) сесію ради, яка має відбутися 22.10.2019 проект необхідних рішень щодо придбання житлового будинку в АДРЕСА_2 вул АДРЕСА_3 Поліська АДРЕСА_4 на виконання ухвали Вищого адміністративного суду від 16 листопада 2011 року та рішення Європейського суду з прав людини. Вказану заяву отримано відповідачем 10.10.2019 за вх.№02-25/599.

16.10.2019 листом №02-23/1707 Володимирецька селищна рада, щодо розгляду звернення від 10.10.2019, повідомила позивача, що вирішення порушених в заяві питань в частині придбання житла та надання його у користування належить до виключної компетенції пленарних засідань селищної ради та виконавчого комітету. Також запропоновану позивачу долучитися до участі у пленарному засіданні 22.10.2019 о 14:00 год. в приміщенні Володимирецької селищної ради.

На пленарному засіданні Володимирецької селищної ради 22.10.2019 у пропозиції щодо виділення коштів в сумі 750 тис. грн. на виконання ухвали Вищого адміністративного суду від 16 листопада 2011 року було відмовлено. Вказані обставини підтверджуються витягом з протоколу 49 сесії селищної ради сьомого скликання.

Листом від 28.10.2019 №02-23/1711 Володимирецька селищна рада повідомила позивача про те, що пропозиція про передбачення у селищному бюджеті додаткових коштів на придбання житла з метою виконання судових рішень не була підтримана більшістю від загального складу ради.

Володимирецька селищна рада листом від 04.11.2019 №02-23/1846 повідомила ОСОБА_1 про те, що 07.11.2019 відбудеться засідання виконавчого комітету Володимирецької селищної ради, на розгляд якого винесено питання: «Про забезпечення житлом ОСОБА_2 » та запропонувала долучитись до участі у вказаному засіданні.

Листом від 07.11.2019 комунальне підприємство по водопостачанню та водовідведенню «Аква» повідомило селищному голові Осмоловичу ОСОБА_3 , що з 01.12.2019 буде наявне вільне житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Виконавчим комітетом Володимирецької селищної ради Рівненської області 07.11.2019 прийнято рішення №163 «Про забезпечення житлом ОСОБА_2 ». Зі змісту даного рішення вбачається, що виконавчий комітет селищної ради вирішив надати позивачу у користування з 02.12.2019 житлове приміщення загальною площею 48 кв.м., в тому числі - житлова площа 26,8 кв.м., що розміщене за адресою: АДРЕСА_2 . Також вирішено видати 02.12.2019 ОСОБА_1 ордер на заселення в житлове приміщення, що зазначене у пункті 1 цього рішення.

Не погоджуючись з діями відповідачів щодо прийняття даного рішення та вважаючи його незаконним і протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позові вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки площа зазначеного у ньому приміщення не відповідає нормам житлової площі встановленої законодавством України. Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що належних та допустимих доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди, а також наявності майнової шкоди позивачем не надано, з огляду на що не підлягають до задоволення вимоги про стягнення таких. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача утриматись від дій та рішень щодо надання житла сім`ї позивача поза межами селища Володимирець, суд першої інстанції зазначив, що такі є передчасними та задоволенню не підлягають, оскільки спрямовані на захист права, яке ще не є порушеним.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) громадяни Української РСР мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 16 ЖК Української РСР визначено, що виконавчі комітети селищних, сільських Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території відповідної Ради: 1) здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду (частина перша статті 30); 2) керують житловим господарством, забезпечують правильну експлуатацію і схоронність жилих будинків, що є у віданні Ради, організують їх капітальний і поточний ремонт; 3) здійснюють управління житловим фондом Ради (частина перша статті 18); 4) здійснюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (частина перша статті 36), а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях (стаття 41), затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов (стаття 39); 5) приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду (стаття 52); 6) здійснюють облік громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу (частина четверта статті 134), здійснюють контроль за діяльністю житлово-будівельних кооперативів, за експлуатацією та ремонтом належним їм будинків (стаття 138); 7) видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду (частина перша статті 58); 8) здійснюють контроль за утриманням будинків, що належать громадянам (стаття 154); 9) подають громадянам допомогу в проведенні ремонту жилих приміщень (стаття 178).

Виконавчі комітети селищних, сільських Рад народних депутатів вирішують й інші питання в галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до частини першої та третьої статті140 Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно з частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР) визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону №280/97-ВР первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (частина перша статті 10 Закону №280/97-ВР).

Відповідно до статті 25 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з положеннями статей 27-32, 33-34 Закону №280/97-ВР органи місцевого самоврядування наділені низкою повноважень у різних галузях та сферах суспільного життя, зокрема, у сфері бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, у сфері управління комунальною власністю, в галузі будівництва, житлово-комунального господарства, у сфері регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради (частина перша, шоста статті 59 Закону №280/97-ВР).

З матеріалів справи встановлено, що 07.11.2019 Виконавчим комітетом Володимирецької селищної ради Рівненської області прийнято оскаржуване рішення №163 «Про забезпечення житлом ОСОБА_2 ». Зі змісту даного рішення вбачається, що виконавчий комітет селищної ради вирішив надати позивачу у користування з 02.12.2019 житлове приміщення загальною площею 48 кв.м., в тому числі - житлова площа 26,8 кв.м., що розміщене за адресою: АДРЕСА_2 . Також вирішено видати 02.12.2019 ОСОБА_1 ордер на заселення в житлове приміщення, що зазначене у пункті 1 цього рішення.

Позивач вважає вказане рішення протиправним, оскільки приміщення, що розміщене за адресою АДРЕСА_2 не відповідає нормам, передбаченим законодавством України.

Відповідно до статті 47 ЖК Української РСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Частиною першою статті 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Згідно з частиною першою статті 50 ЖК Української РСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним відповідно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Крім того, абзацом 1 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» (далі Постанова №409), установлена соціальна норма житла, в межах якої держава надає громадянам субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком, в якому створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельний (житловий) кооператив, для: оплати житлової послуги - послуги з управління багатоквартирним будинком; витрат на управління багатоквартирним будинком 13,65 кв. метра загальної площі на одну особу та додатково 35,22 кв. метра на домогосподарство.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Постанови №409, установлено соціальну норму житла, в межах якої держава надає громадянам пільги на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком для оплати житлової послуги послуги з управління багатоквартирним будинком; витрат на управління багатоквартирним будинком - 21 кв. метр загальної площі на одну особу та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2011 року змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 червня 2007 року та зобов`язано Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 ЖК Української РСР.

Враховуючи викладене, відповідач мав би надати квартиру позивачу у розмірі передбаченому у зазначених актах, з урахуванням кількості членів його сім`ї, з усіма благоустроєними умовами для проживання.

Проте, з матеріалів справи встановлено, що загальна площа приміщення, яке надається ОСОБА_1 у користування з 02.12.2019 згідно оскаржуваного рішення становить 48 кв.м., в тому числі житлова площа - 26,8 кв.м., що не відповідає нормам житлової площі встановленої законодавством України, з урахуванням кількості членів його сім`ї.

Відтак, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що прийняте Виконавчим комітетом Володимирецької селищної ради Рівненської області від 07.11.2019 №163 «Про забезпечення житлом ОСОБА_2 » прийняте з недотриманням норм ЖК Української РСР, не відповідає вимогам ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2011 року, з огляду на що таке підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

У поданій апеляційній скарзі позивач наголошує, що оскаржуване рішення відповідача містить ознак дискримінаційного характеру. З цього приводу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознакам

За визначенням, наведеним в пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» (далі Закон №5207-VI) дискримінація - ситуація, за якої особа або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункт 3 частини першої статті 1 Закону №5207-VI).

Пряма дискримінація ситуація, за якої з особою або групою осіб за їх даними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5207-УІ).

Відповідно до статті 24 Конституції України, статей 2,7 Загальної декларації прав людини, статей 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (стаття 14, стаття 1 Протоколу №12 до Конвенції, стаття 2-1 Кодексу законів про працю України) тощо необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд) зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах «Карсон та інші проти Сполученого Королівства», «Кьєльдсен, БускМадсен і Педерсен проти Данії»). Європейський суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія «інші ознаки» поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід`ємними, вродженими та незмінними, характеристиками (рішення у справі «Петерка проти Чеської Республіки»).

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою. До зазначених міркувань дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 21 квітня 2017 року у справі №826/16824/15. Незважаючи на відмінність юрисдикції, зазначені висновки підлягають врахуванню у даній справі, адже вони стосуються застосування матеріального права, безвідносно до процесу розгляду справи.

Разом з тим, позивач не навів жодних даних, які б дозволили обґрунтовано припустити, що різниця у ставленні до нього зі сторони Володимирецької селищної ради має місце саме через будь-яку наявну в нього персональну ознаку.

Крім того, необхідним елементом прямої дискримінації є наявність певної порівняної особи, з якою поводяться більш прихильно, ніж з іншою особою в аналогічній ситуації.

Так, як у адміністративному позові позивач посилається на ситуацію, яка відбувається з ним при виконанні рішення Європейського суду у справі «Кононова та інші проти України», не вбачається жодних проявів прямої чи непрямої дискримінації щодо позивача у зв`язку з відсутністю іншої порівнюваної особи.

Щодо доводів позивача в апеляційній скарзі, щодо сплати моральної та матеріальної шкоди, то слід зазначити наступне.

Положеннями статті 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України (ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Цю частину позовних вимог позивач мотивував тим, що він отримав значне накопичення негативних емоцій, стресу та переживань які негативно відображаються як на його здоров`ї так і на ділових якостях, а також на репутації як громадянина, так і адвоката.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту, як саме дії відповідачів відображаються на його ділових якостях, репутації адвоката та громадянина, не зазначено з яких міркувань позивач виходив визнаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Колегія суддів також зазначає, що під час розгляду справи позивачем не представлено належних доказів заподіяння йому діями відповідача майнової та моральної шкоди, що є необхідною умовою відшкодування моральної шкоди, не подано виписок з лікарні, показів лікаря, не надано висновків експертизи або медичної комісії, також не обґрунтовано в чому полягає моральна шкода і за якими критеріями вона була оцінена та визначена в грошовому розмірі, зокрема, спричинення моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, додаткових зусиль спрямованих на організацію свого життя тощо, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо доводів позивача у апеляційній скарзі, щодо стягнення з відповідача коштів на відшкодування шкоди (збитків) завданої їх незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю у розмірі 38000 доларів США за курсом Національного банку України на день перерахунку, що на час подачі позову становить 923829 грн, такі на думку апеляційного суду є безпідставними та не можуть бути задоволені, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, обов`язковими умовами відшкодування шкоди з бюджету згідно з вказаними нормами є неправомірність дій органу місцевого самоврядування та наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою.

Відтак, позивач повинен довести факт заподіяння майнової шкоди відповідачем та її розмір.

Позивач, визначаючи розмір матеріальної шкоди, вказує на те, що він становить в національній валюті (гривні) у сумі еквівалентній 38000 доларів США за курсом Національного банку України на день перерахунку, що на час подачі позову становить 923829,00грн. Проте, позивач не надає суду будь-яких належних та допустимих доказів наявності такої майнової шкоди.

При цьому, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення не призвело до втрат, яких позивач зазнав у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі та витрат, які позивач зробив або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходу, який позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода).

Крім того, колегія суддів зауважує, що чинне законодавство не передбачає можливості сплати коштів на придбання квартири замість надання квартири у користування, у зв`язку з цим обраний спосіб виконання судового рішення є помилковим. Даний спосіб міг би бути можливим, за умови, коли відповідач буде зобов`язаний придбати за рахунок власник коштів жиле приміщення для передачу у користування позивача.

Вищим адміністративним судом України вже було встановлено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 червня 2007 року, згідно з якою Володимирецьку селищну раду Рівненської області зобов`язано придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 ЖК Української РСР.

Відтак, стягнення з відповідачів коштів на відшкодування шкоди (збитків) завданої їх незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю у розмірі 38000 доларів США за курсом Національного банку України на день перерахунку, що на час подачі позову становить 923829 грн, є безпідставними та не можуть бути задоволені, оскільки такі вимоги по своїй суті є заміною способу виконання рішення національного суду.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача утриматись від дій та рішень щодо надання житла сім`ї позивача поза межами селища Володимирець, апеляційний суд зазначає наступне.

Право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом» (стаття 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З аналізу наведених норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин, а не можливість їх порушення у майбутньому.

Так, як позивачем не надано доказів, що Володимирецькою селищною радою будуть надалі вчинятися дії щодо надання житла сім`ї позивача поза межами селища Володимирець, тому на думку апеляційного суду, вказана позовна вимога є передчасною та задоволенню не підлягає.

Колегія суддів також вважає безпідставними вимоги ОСОБА_1 про винесення окремої ухвали щодо відповідача та його посадових осіб, з огляду на таке.

Згідно частинами першою, другою статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що адміністративний суд наділений диспозитивним правом постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, чи діяння яких визнаються протиправними.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного суду від 18 листопада 2019 року у справі №1340/4560/18.

Колегія суддів зауважує, що позивачем не наведено обґрунтованих та достатніх аргументів, які б давали підстави для постановлення судом окремої ухвали.

Відтак, апеляційний суд за результатами апеляційного розгляду цієї справи підстав для постановлення окремої ухвали не вбачає та вважає скасування оскаржуваного рішення належним способом захисту порушених прав позивача.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено./

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені позивачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 18 червня 2020 року.