Справа № 240/12082/19
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 112030400
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Токаревої М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської райдержадміністрації Житомирської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської райдержадміністрації Житомирської області у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області від 12.06.2019 року , яким постановлено закрити особовий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 з 01.06.2019;
- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області провести виплату ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та допомоги на 1 дитину одиноким матерям в розмірах, вказаних у довідках обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат № 5000 та № 5002 від 25 жовтня 2019 року, виплати яких було припинено розпорядженням Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області від 12.06.2019 року, на весь час, на який дані допомоги призначалися, починаючи з 01.05.2019 року (з врахуванням фактично наданих на той момент сум).
В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідно до поданої декларації та підтверджуючих довідок про доходи відповідачем їй було призначено державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям з квітня 2019 року в розмірі 2 688,29 грн. щомісячно, та допомогу на 1 дитину одиноким матерям (з урахуванням доходів) в розмірі 432 грн. 54 коп.
Розпорядженням відповідача від 12.06.2019 було закрито особовий рахунок позивача з посиланням на те, що заявник подала недостовірні дані про доходи, а тому утворилась переплата з 01.06.2018 по 31.05.2019.
Позивач вважає оскаржуване розпорядження незаконним, оскільки воно прийняте всупереч нормам чинного законодавства України, з посилання на те, що вона не приховувала жодної інформації про свої доходи. Дійсно в 2018 - 2019 роках вона здавала молоко в ПСП "Граніт", однак вигодонабувачем цих коштів була її мати - ОСОБА_2 , яка тримає корову. У той же час, її мати в зв`язку з похилим віком хворіє та самостійно пересуватися не може, потребує стороннього догляду, що підтверджується відповідними медичними документами та актом обстеження житлових умов.
Справу призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників судового розгляду.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд враховує наступне.
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 було призначено державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям.
Також з підтверджується відповідними письмовими доказами, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи з дитинства, до складу її сім`ї входять неповнолітні діти - ОСОБА_3 2002 року народження та ОСОБА_4 2008 року народження.
Крім того, разом з ОСОБА_1 проживає її мати ОСОБА_2 , 1944 року народження, яка є пенсіонером, потребує стороннього догляду та нездатна до самообслуговування, що підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов та медичними довідками наявними у матеріалах справи.
Розпорядженням відповідача від 12.06.2019 було закрито особовий рахунок позивача з посиланням на те, що заявник подала недостовірні дані про доходи утворилась переплата з 01.06.2018 по 31.05.2019.
Вважаючи розпорядження від 12.06.2019 протиправним ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статті 46 Конституції України проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Реалізація конституційних гарантій права громадян на соціальний захист - забезпечення рівня життя не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім`ям здійснюється відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям" від 01.06.2000 №1768-III (далі - Закон №1768-III).
Згідно з абзацом 2 статті 1 Закону №1768-III державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям (далі - державна соціальна допомога) - це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, який залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї.
Приписами статті 4 вказаного Закону визначено, що для надання державної соціальної допомоги подається заява уповноваженим представником сім`ї до місцевої державної адміністрації або до виконавчого комітету сільської, селищної ради.
У заяві дається згода сім`ї на збір інформації про неї, про її власність, доходи та майно, що необхідна для мети цього Закону. Місцеві державні адміністрації для мети цього Закону мають право користуватися всіма офіційними джерелами інформації, в тому числі й інформацією органів доходів і зборів.
Державна соціальна допомога призначається з місяця звернення, якщо протягом місяця подано всі необхідні документи.
Рішення про призначення державної соціальної допомоги чи про відмову в її наданні приймається місцевою державною адміністрацією протягом десяти календарних днів і наступного після його прийняття дня надсилається уповноваженому представнику малозабезпеченої сім`ї.

Рішення про відмову в наданні державної соціальної допомоги має бути вмотивованим і містити роз`яснення порядку його оскарження.

Умови призначення і виплати малозабезпеченим сім`ям державної соціальної допомоги, передбаченої Законом України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям" від 01.06.2000 №1768-III встановлено Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року №250 (далі - Порядок №250).

Згідно із пунктом 9 Порядку №250 рішення про призначення соціальної допомоги або про відмову в її наданні приймається органом соціального захисту населення протягом десяти календарних днів. У разі прийняття рішення про відмову в наданні соціальної допомоги орган соціального захисту населення письмово повідомляє про це уповноваженого представника сім`ї із зазначенням підстав відмови та порядку оскарження рішення.

Згідно з п. 27 Порядку № 250 органи соціального захисту населення безпосередньо та через соціальних інспекторів мають право здійснювати контроль за правильністю призначення і виплати соціальної допомоги. З цією метою органи соціального захисту населення мають право робити запити та у строк до 15 календарних днів з дня надходження відповідного запиту безоплатно отримувати від територіальних органів ДПС, інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування інформацію, необхідну для перевірки достовірності даних, отриманих від осіб, які звертаються за призначенням державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.

Пунктом 2 Порядку визначено, що державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям призначається і виплачується у грошовій формі малозабезпеченим сім`ям, які постійно проживають на території України, мають середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї.

За правилами пункту 6 Порядку для призначення соціальної допомоги уповноважений представник сім`ї подає органу праці та соціального захисту населення, зокрема, декларацію про доходи та майно.

У разі, коли особами, які входять до складу сім`ї, навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на соціальну допомогу та визначення її розміру, виплата соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. На наступний строк допомога може бути призначена не раніше ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення (пункт 12 Порядку).

Згідно з ч. 4 ст. 7 Закону № 1768-III якщо сім`єю навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру, виплата призначеної державної соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. На наступний строк державна соціальна допомога може бути призначена не раніше ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення.

Аналогічні положення наведені в п. 25 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України № 250 від 24.02.2003 року, відповідно до якого виплата раніше призначеної соціальної допомоги припиняється, якщо сім`єю приховано або навмисно подано недостовірні дані про її доходи та майновий стан, що вплинули на встановлення права на соціальну допомогу і визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти, - з місяця, в якому виявлено порушення.

За приписами п. 28 даного Порядку якщо сім`єю приховано або навмисно подано недостовірні дані про її доходи та майновий стан, що вплинуло на встановлення права на призначення соціальної допомоги та визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти, органи соціального захисту населення: визначають обсяг надміру виплачених коштів та встановлюють строки їх повернення залежно від матеріального стану сім`ї; повідомляють уповноваженого представника малозабезпеченої сім`ї про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення; у разі врахування надміру виплачених коштів при виплаті соціальної допомоги у наступні періоди провадять щомісячні відрахування на підставі своїх рішень у розмірі не більш як 20 відсотків суми, що підлягає виплаті; у разі неповернення надміру виплачених коштів добровільно в установлені строки вирішують питання про їх стягнення у судовому порядку.

За правилами пункту 12 Порядку у разі коли особами, які входять до складу сім`ї, навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на соціальну допомогу та визначення її розміру, виплата соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. На наступний строк допомога може бути призначена не раніше ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення (пункт 12 Порядку).

Водночас, згідно з ч.2 ст. 7 № 1768-III за наявності обставин, передбачених у частині першій цієї статті, соціальна допомога може бути призначена місцевою державною адміністрацією на підставі рішень районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій та виконавчих комітетів міських і районних у містах (у разі їх створення) рад у разі, якщо у складі сім`ї є інвалід.

Отже, підставою для припинення виплати соціальної допомоги та стягнення надміру виплачених коштів такої допомоги є приховання або навмисне подання недостовірних даних про доходи та майновий стан сім`ї отримувача допомоги.

Суд наголошує, що у спірному розпорядженні вказано, що переплата призначеної ОСОБА_1 допомоги утворилась за період з 01.06.2018 по 31.05.2019.

З матеріалів справи вбачається, що 01.04.2018 між ОСОБА_2 , та ПСП "Граніт" було укладено письмовий договір купівлі-продажу молока, згідно умов якого продавець за цим договором та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується передати у власність покупцю вироблене на підсобному селянському господарстві молоко за базовою ціною 4 грн. за 1 літр, а покупець зобов`язується прийняти такий товар та оплатити його до 05 числа наступного за звітним місяцем згідно відомостей. Згідно п. 8 цього договору строк його дії починає свій перебіг у момент. Встановлений у п. 6 цього договору та визначається часом, достатнім для реального та належного виконання цього договору сторонами.

Жодних договорів укладених ОСОБА_1 з ПСП "Граніт" у період за який утворилась переплата коштів суду надано не було.

Судом враховується також факт того, що ОСОБА_2 є особою похилого віку, хворіє та самостійно пересуватися не може, потребує стороннього догляду, що підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов проживання, епікризом, довідкою № 348 від 22.11.2019.

Наведені обставини дають суду підстави до висновку, що ОСОБА_2 самостійно була позбавлена можливості отримувати кошти, які належали їй до виплати на підставі договору від 01.04.2018 укладеного з ПСП "Граніт", а тому фактично ці кошти отримувала її дочка ОСОБА_1 , яка здійснює догляд за нею. Водночас, ОСОБА_1 не може вважатись набувачем вказаних коштів, оскільки нею не було укладено жодного правочину для їх отримання.

З огляду на такі обставини суд також критично ставиться і до довідок ПСП "Граніт" про виплату ОСОБА_1 коштів у період з 01.04.2018, а зазначення у довідках прізвища ОСОБА_1 та подання даних до контролюючих органів про отриманий нею дохід свідчить про порушення таким суб`єктом господарювання вимог законодавства та не може свідчити про неправдивість поданої позивачем, а відтак і подання позивачем недостовірної інформації щодо доходів та майнового стану її сім`ї.

На думку суду, такі дії позивача не є навмисним поданням недостовірних відомостей чи приховання відомостей, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2018 року у справі №562/538/17 та від 03 жовтня 2019 року у справі №725/3250/17.

Згідно зі ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 70 рішення у справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип належного урядування, зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahalv. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

У випадку, коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи утриматись від вчинення певних дій суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справі № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Отже, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Суд наголошує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Рябих проти Росії", "Нєлюбін проти Росії"), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З огляду на те, що у ході судового розгляду було визнано протиправним розпорядження про закриття особового рахунку отримувача допомоги ОСОБА_1 , єдиними підставами щодо його винесення слугувала позиція щодо подання недостовірних даних у декларації про доходи, а інших підстав для припинення виплат допомоги не вбачається, то суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача у обраний ним спосіб судового захисту, який є належним та дієвим в межах спірних правовідносин.

Така позиція суду ґрунтується на позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 28 листопада 2019 року у справі № 2340/3933/18.

На думку суду, відповідач вичерпав свої дискреційні функції в частині недостовірних даних у декларації, тому визначений судом спосіб захисту порушених прав не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, оскільки відповідає меті досягнення правомірної цілі, позаяк у разі зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не відновить порушених прав позивача та в подальшому, у разі невиконання відповідачем судового рішення, спричинить чергове звернення до суду.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria № 30985/96).

Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги приписи зазначених норм, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити в повному обсязі.

В силу приписів ст.139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської райдержадміністрації Житомирської області (вул. Ушакова, 4/5, м.Новоград-Волинський, Житомирська область,11700, ) про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області від 12.06.2019 року , яким постановлено закрити особовий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 з 01.06.2019;

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області провести виплату ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та допомоги на 1 дитину одиноким матерям в розмірах, вказаних у довідках обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат № 5000 та № 5002 від 25 жовтня 2019 року, виплати яких було припинено розпорядженням Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області від 12.06.2019, на весь час, на який дані допомоги призначалися, починаючи з 01.05.2019 (з врахуванням фактично наданих на той момент сум).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі розміром 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева