Справа № 200/12129/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року справа №200/12129/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року (головуючий суддя І інстанції Грищенко Є.І.), складене у повному обсязі 12 березня 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області, у справі № 200/12129/19-а за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

11 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про:

- зобов`язання провести перерахунок та здійснити додаткову доплату надбавки на неповнолітнього утриманця за період з 27 січня 2016 року по 30 квітня 2019 року у розмірі 5102,87 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян від 16 липня 2008 року № 654;

- зобов`язання провести перерахунок пенсії по інвалідності: за період з 02 липня 2008 року по 26 січня 2016 року з урахуванням загального стажу роботи та індексу інфляції; за період з 27 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року з урахуванням індексу інфляції; за період з 01 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року виходячи із середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки; за період з 01 жовтня 2018 року по теперішній час, виходячи із середньої заробітної плати в Україні з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2016 та 2017 роки (а.с. 3-8 т.1).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 40-45 т. 4).

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що управлінням при розрахунку розміру пенсії не враховано трудовий стаж на ПП «Контракт», вважає, що такий стаж має бути врахований без додаткового звернення.

Зазначив, що при обчисленні страхового стажу управлінням не взято до уваги дані персоніфікованого обліку, документи щодо трудового стажу.

Просив суд зобов`язати управління провести перерахунок пенсії по інвалідності з 02 липня 2008 року з урахуванням загального стажу роботи на ПП «Контракт».

Зазначив, що звертався до управління із проханням провести перерахунок пенсії як непрацюючому пенсіонеру з 27 січня 2016 року, оскільки в матеріалах пенсійної справи вказано, що він є працюючим пенсіонером.

Вважає, що при призначенні пенсії з 01 січня 2018 року пенсійний орган мав використовувати показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки, однак управлінням при призначення пенсії по інвалідності 2 групи врахував такий показник за 2014, 2015 та 2016 роки.

Зазначив, що управління визнавши, що пенсія сплачувалась невірно, зробивши її перерахунок з квітня 2018 року, має провести її перерахунок за весь час її призначення, тобто з 2008 року.

Щодо доплати за неповнолітню дитину, апелянтом вказано на його звернення 13 лютого 2019 року до управління з відповідною заявою, а звернення 06 березня 2019 року (на підставі якої проведено доплату)було повторним.

Вважає, що управління має провести таку доплату за три роки, що передували його зверненню.

Крім того, позивач посилався на норми ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та вважає, що пенсія повинна бути перерахована без обмеження будь-ким строком.

Зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги посилання апелянта на вищезазначені обставини.

В апеляційній скарзі позивач просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача витрати на листування та судові витрати (а.с. 50-56 т.4).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

22 травня 2020 року до канцелярії суду від Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник управління просив суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Цього ж, 22 травня 2020 року до канцелярії суду від Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника управління.

28 травня 2020 року від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності разом із відповіддю на відзив управління, в якому він вказав на безпідставність тверджень відповідача щодо необхідності залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити частково, з наступних підстав.

ОСОБА_1 , громадянин ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт НОМЕР_1 ), РНОКПП: НОМЕР_2 , є особою з інвалідністю другої групи, що встановлена з 01 жовтня 2018 року відповідно до довідки МСЕК №2.

07 серпня 2008 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України Іллічівського району м. Маріуполя із заявою про призначення пенсії по інвалідності (а.с. 84-85 т.1, а.с 6-7 т.3).

Відповідно до протоколу № 1042 від 11 серпня 2008 року позивачу призначено пенсію по інвалідності як інваліду 3 групи з 02.07.2008 року(а.с. 82 т.1, а.с. 4 т.3).

До стажу позивача зараховано період навчання з 01 вересня 1994 року по 30 червня 1998 року, та періоди роботи з 01 жовтня 1998 року по 15 травня 2000 року( работа на ПП «Контракт»), з 23 травня 2000 року по 31 грудня 2003 року та з 01 січня 2004 року по 31 липня 2008 року. Отже при призначенні пенсії було враховано загальний трудовий стаж станом на 31 липня 2008 року.

Рішенням управління від 23 жовтня 2018 року позивачу перераховано пенсію у зв`язку зі зміною групи інвалідності (з третьої групи на другу) (а.с. 100 т.3).

Рішенням управління від 11 лютого 2019 року позивачу перераховано пенсію (а.с. 104-107 т.3). Відповідно до розрахунку стажу, до страхового стажу позивача зараховано періоди роботи: з 01 серпня 2008 року по 31 серпня 2008 року, з 01 вересня 2008 року по 30 вересня 2008 року, з 01 жовтня 2008 року по 31 жовтня 2008 року, з 01 листопада 2008 року по 06 листопада 2018 року, з 01січня 2010 року по 12січня 2010 року, з 01березня 2010 року по 30вересня 2010 року, з 01 грудня 2011 року по 31 серпня 2012 року, з 01 вересня 2012 року по 31 січня 2016 року (а.с. 108 т.3).

Як встановлено судом першої інстанції, 06 березня 2019 року позивач звернувся до управління із заявою № 677 про перерахунок пенсії у зв`язку зі зміною надбавки (а.с. 124 т.3), рішенням управління № 04 від 15 квітня 2019 року позивачу перераховано пенсію через зміну надбавки. Встановлено виплату надбавку на одного утриманця у розмірі 150 грн. з 01 березня 2019 року (а.с. 160 т.3).

Позивач не погодившись з висновками щодо обчислення розміру та складових його пенсії, звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дії управління щодо розрахунку розміру пенсії є правомірними.

При цьому, суд першої інстанції відмовив у задоволені позовних вимог про зобов`язання провести перерахунок та здійснити додаткову доплату надбавки на неповнолітнього утриманця за період з 27 січня 2016 року по 30 квітня 2019 року у розмірі 5102,87 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян від 16 липня 2008 року № 654 у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).

Статтею 8 Закону № 1058 передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Положеннями ч. 1 ст. 9 Закону 1058 передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 33 Закону № 1788 до пенсії по інвалідності, в тому числі обчисленої в мінімальному розмірі, встановлюються такі надбавки, зокрема, непрацюючим інвалідам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, - на кожного непрацездатного члена сім`ї (статті 37, 40, 41) в розмірі соціальної пенсії, передбаченої для відповідної категорії непрацездатних.

Згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 654 від 16 липня 2008 року «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні дітей до 18 років, надбавка до пенсії за віком, по інвалідності та за вислугу років, передбачена Законами України «Про пенсійне забезпечення» і «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виплачується у розмірі 150 гривень на кожну дитину.

Відповідно до ч. 4 ст. 45 Закону №1058, якою визначено строки призначення (перерахунку) та виплати пенсії (у редакції на момент подачі заяви про перерахунок пенсії) перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені вимог позивача про зобов`язання провести перерахунок та здійснити додаткову доплату надбавки на неповнолітнього утриманця відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян від 16 липня 2008 року № 654 виходив з того, що позивач звернувся до управління із заявою про перерахунок пенсії у зв`язку зі зміною надбавки 06 березня 2019 року, а рішенням управління від 15 квітня 2019 року здійснено перерахунок пенсії через зміну надбавки з 01 березня 2019 року (а.с. 231 т.1).

Однак, суд апеляційної інстанції вважає такий висновок незмістовним, оскільки, в матеріалах справи наявна заява позивача про призначення надбавки до пенсії по інвалідності за непрацездатних членів сім`ї датована 13 лютого 2019 року (а.с. 21 т.1), направлена до управління та отримана останнім 14 лютого 2019 року, що вбачається з відмітки на рекомендованому повідомленні (а.с. 22 т. 2).

Частиною 1 статті 44 Закону № 1058 передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за N 1566/11846.

Пунктом 4.3 Порядку передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Слід також зазначити, що відповідно до п. 7 ч. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління пенсійного фонду України 22 грудня 2014 року за № 28-2 (далі положення), серед основних завдань управління є, зокрема, завдання призначати (здійснювати перерахунок) і виплату пенсії, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.

Відтак, тільки Пенсійний фонд (та його структурні підрозділи) наділені повноваженнями щодо призначення/перерахунку пенсії.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм, після отримання заяви позивача про призначення надбавки до пенсії по інвалідності від 13 лютого 2019 року, відповідач повинен був розглянути її та прийняти вмотивоване рішення.

Однак, відповідачем вищевказана заява позивача розглянута не була, а розглянув повторну аналогічну заяву позивача від 06 березня 2019 року, та прийняв рішення від 15 квітня 2019 року, яким здійснив перерахунок пенсії через зміну надбавки з 01 березня 2019 року (а.с. 231 т.1).

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що у позивача наявне право на отримання відповідної надбавки з 01 лютого 2019 року (з урахуванням положень ч. 4 ст. 45 Закону №1058) за заявою позивача від 13 лютого 2019 року.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що виплата надбавки до пенсії, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 654 від 16 липня 2008 року здійснюється не автоматично, а передбачає виконання процедурних дій, пов`язаних з її виплатою, серед яких подання заяви про виплату такої надбавки.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Доказів звернення позивача до управління із заявою про перерахунок пенсії у зв`язку зі зміною набавки у січні 2016 року а ні матеріали судової справи, а ні матеріали пенсійної справи не містять, а відтак підстави для перерахунку та доплати надбавки на неповнолітнього утриманця за період з 27 січня 2016 року до 13 лютого 2019 року у розмірі 5 102,87 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16 липня 2008 року № 654 відсутні.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Суд апеляційної інстанції ще раз наголошує, що управлінням не прийнято рішення по суті вимог (перерахунок пенсії або відмова у його проведенні), не надано оцінки заяви позивача про такий перерахунок, відтак у суду відсутнє права на втручання в дискреційні повноваження управління щодо визначення відсоткового збільшення пенсії за п. 2 ст. 56 Закону № 796-XII.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що пенсійним органом проігноровано заяву позивача про призначення доплати надбавки на неповнолітнього утриманця від 13 лютого 2019 року, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області перерахувати пенсію позивача призначивши надбавку на неповнолітнього утриманця за період з 01 лютого 2019 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16 липня 2008 року № 654.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що саме відповідач, як орган, якому делеговано повноваження на перерахунок пенсії, має обов`язок розрахувати розмір такої надбавки, відтак, вимоги позивача щодо визначення відповідної суми надбавки є незмістовними.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що саме такий підхід до вищевказаних вимог позивача є достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Посилання апелянта на ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на думку суду апеляційної інстанції є незмістовним, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 вищевказаної статті нараховані суми пенсії, не затребувані пенсіонером своєчасно, виплачуються за минулий час не більш як за 3 роки перед зверненням за одержанням пенсії. Суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Відтак, саме нараховані пенсії виплачуються за минулий час не більш як за 3 роки перед зверненням за одержанням пенсії, однак, суми доплати не були нараховані позивачу з 2016 року, оскільки він звернувся до пенсійного органу з відповідною завою лише у 2019 році, а управління позбавлено можливості та механізмів на самостійне отримання інформації щодо зміни кількості неповнолітніх утриманців у пенсіонерів.

Враховуючи вищевикладене, зазначені доводи позивача щодо необхідності нарахування сум доплати за неповнолітніх утриманців особи з інвалідністю з 2016 року є незмістовними.

Щодо решти вимог позивача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 24 Закону №1058 (у редакції на момент призначення позивачу пенсії) страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не менший, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст. 30 Закону №1058 пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Відповідно до ст. 32 Закону №1058 особи, визнані інвалідами, мають право на пенсію по інвалідності за наявністю такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: до досягнення особою 23 років включно 2 роки; від 24 років до досягнення особою 26 років включно 3 роки; від 27 років до досягнення особою 31 року включно 4 роки; для осіб від 32 років і старших 5 років.

Відповідно до ст. 33 Закону №1058 пенсія по інвалідності залежно від групи інвалідності призначається в таких розмірах: інвалідам І групи 100 відсотків пенсії за віком, інвалідам ІІ групи 90 відсотків пенсії за віком, інвалідам ІІІ групи 50 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону.

Відповідно до ст. 27 Закону № 1058 розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп х Кс, де: П розмір пенсії, у гривнях; Зп заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, за заявою позивача від 07 серпня 2008 року пенсію по інвалідності призначено без врахування даних про заробітну плату, оскільки позивач просив не враховувати заробітну плату на ПП «Контракт» із за відсутності довідки.

До страхового стажу враховано період навчання з 01 вересня 1994 року по 30 червня 1998 року та періоди роботи з 01 жовтня 1998 року по 15 травня 2000 року, з 23 травня 2000 року по 31 грудня 2003 року, з 01 січня 004 року по 31 липня 2008 року, тобто до загального розміру стажу при розрахунку пенсії зараховано стаж роботи на ПП «Контракт» (а.с. 4-5 т.3).

Питання індексації та перерахунку пенсії у зв`язку із збільшенням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, прожиткового мінімуму та страхового стажу врегульовано статтею 42 Закону №1058 (у редакції на момент призначення пенсії позивачу).

Частиною 4 ст. 42 Закону №1058 у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, провадиться перерахунок пенсії з урахуванням не менше ніж 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі. Перерахунок пенсії здійснюється із заробітної плати (доходу), з якої була обчислена пенсія. За бажанням пенсіонера перерахунок пенсії провадиться із заробітної плати за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників в середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, за календарний рік, що передує року перерахунку пенсії. При цьому з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для перерахунку пенсії, період після призначення пенсії не підлягає виключенню згідно із абзацом третім частини першої статті 40 цього Закону.

У разі якщо застрахована особа після призначення (перерахунку) пенсії має менше ніж 24 місяці страхового стажу, перерахунок пенсії провадиться не раніше як через два роки після призначення (попереднього перерахунку) з урахуванням страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) з урахуванням заробітної плати, з якої призначено (попередньо перераховано) пенсію.

Якщо пенсіонер, продовжуючи працювати, набув стажу, достатнього для призначення пенсії відповідно до частини першої статті 28 цього Закону, то за заявою пенсіонера провадиться відповідний перерахунок пенсії, незалежно від того, скільки часу минуло після призначення пенсії при неповному стажі, з урахуванням заробітної плати, з якої призначено (попередньо перераховано) пенсію.

Відповідно до ч. 4 статті 45 Закону №1058 перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки:

У разі виникнення права на підвищення пенсії з першого числі місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії» від 03 жовтня 2017 року внесено зміни у статтю 42 Закону №1058 та частину четверту після абзацу четвертого доповнено абзацом такого змісту: «Органи Пенсійного фонду щороку 1 квітня без додаткового звернення особи проводять перерахунок пенсії тим особам, які на 1 березня року, в якому здійснюється перерахунок, набули право на проведення перерахунку, передбаченого абзацами першим третім цієї частини, на найбільш вигідних умовах. Порядок такого перерахунку пенсії встановлюється правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

З аналізу вищевказаних норм права слідує, що підставою для перерахунку пенсії відповідно до ст. 42 Закону України у редакції закону до 11 жовтня 2017 року була відповідна заява пенсіонера. З набуттям змін чинності, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії» перерахунок пенсії здійснюється пенсійним фондом автоматично.

В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до управління із заявами про перерахунок пенсії з 2008 року по 2017 рік до суду не надано.

При цьому, з урахуванням змін у законодавстві, пенсійним фондом зроблено перерахунок пенсії з 01 квітня 2018 року, яким до страхового стажу позивача до попереднього загального стажу додатково враховані періоди роботи з 01 серпня 2008 року по 31 серпня 2008 року, з 01 вересня 2008 року по 30 вересня 2008 року, з 01 жовтня 2008 року по 31 жовтня 2008 року, з 01 листопада 2008 року по 06 листопада 2018 року, з 01січня 2010 року по 12 січня 2010 року, з 01березня 2010 року по 30вересня 2010 року, з 01 грудня 2011 року по 31 серпня 2012 року, з 01 вересня 2012 року по 31 січня 2016 року, всього стаж складає 44 роки 8 місяців 27 днів, або 536 місяців (а.с. 108-109 т.3).

Відтак, підстав для перерахунку позивачу пенсії за період з 02 липня 2008 року по 26 січня 2016 року з урахуванням стажу роботи відсутні.

Посилання апелянта на те, що перерахунок пенсії 01 квітня 2018 року є визнанням управління невірного її розрахунку, є незмістовним, оскільки такий перерахунок пенсії робиться автоматично і є масовим.

Після встановлення другої групи інвалідності терміном з 01.10.2018 року по 31.10.2020 року, розмір пенсії збільшився та склав 2943,86 грн., доплату за період з 01.04.2018 року по 29.02.2010 року в розмірі 8425,18 грн. була сплачена апелянту в березні 2019 року, що ним не заперечувалось. Після чого проводились інші перерахунки пенсії, які не є спірними в даній справі.

При цьому, посилання позивача на неврахування до його стажу період роботи у ПП «Контракт» є незмістовний, оскільки цей період було враховано у загальний стаж при первинному призначенні пенсії по інвалідності, що підтверджено розрахунком стажу (а.с. 5 т.3)

Відтак, посилання позивача, що при обчисленні страхового стажу управлінням не взято до уваги дані персоніфікованого обліку, документи щодо трудового стажу також є незмістовними.

Отже, доводи апелянта на проведення перерахунку пенсії по інвалідності з 02 липня 2008 року з урахуванням загального стажу роботи на ПП «Контракт» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, висновок суду першої інстанції в цій частині є вірним.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що твердження апелянта, що в його пенсійній справі не вірно вказано, що він є працюючим пенсіонером після 2016 року, що є підставою для перерахунку пенсії, на думку суду є також незмістовним, оскільки, по-перше, позивач надав відомості про те що він не працює в особистому зверненні від 06 березня 2019 року про виплату доплати за неповнолітнього утриманця, доказів звернення до вказаного часу з відповідною інформацією матеріали справи не містять, по-друге, доказів звернення до пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії як непрацюючому пенсіонеру матеріали справи також не містять, що позбавляє суд можливості надання оцінки діям управління щодо протиправності дій у його проведенні.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не позбавлений права на звернення до пенсійного фонду із заявою про зарахування відповідного стажу або перерахунку пенсії.

Щодо використання показників середньої заробітної плати при розрахунку розміру заробітної плати, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як зазначалось раніше, пенсію позивача при призначенні було розраховано без врахування даних про заробітну плату, а відтак підстави для перерахунку пенсії виходячи із середньої заробітної плати з якої сплачені страхові внески, обчисленої як показник за 2014-2016 роки відсутні.

Крім того, матеріали справи не містять доказів звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії з 01 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року із додаванням даних про розмір заробітної плати за період з 01.07.2000 року,що позбавило застосування показника середньої заробітної плати з 2014-2016 роки та із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання провести перерахунок пенсії за період з 01 жовтня 2018 року по теперішній час виходячи із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески обчисленої як середній показник за 2016 та 2017 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону №1058 (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою:Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Тимчасово, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, заробітна плата (дохід) для призначення пенсії визначається із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки.

З аналізу вищевказаних норм права слідує, що показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки застосовувався лише при призначенні особі пенсії у період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року.

Позивачу первинно призначено пенсію по інвалідності 3 групи 02 липня 2008 року, 23 жовтня 2018 року позивачу перераховано пенсію у зв`язку зі зміною групи інвалідності на другу, що є перерахуванням розміру того самого виду пенсії (пенсії по інвалідності), відтак, правові підстави для застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки відсутні з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Щодо зобов`язання відповідача зробити перерахунок пенсії за періоди з 02 липня 2008 року по 26 січня 2016 року та з 27 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року з урахуванням індексу інфляції, суд апеляційної інстанції зазначає.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-XII (далі - Закон № 1282) та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок).

Відповідно до ч. 1 та 6 ст.2 Закону № 1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема: пенсії та оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (101 відсотка - до 01.01.2016). Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1-1 та абз. 1, 4, 7 п. 4 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає. У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Приписами п. 2 Порядку №1078 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, державної допомоги та компенсаційних виплат), державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, щомісячне довічне грошове утримання, що виплачуються замість пенсії.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що індексація пенсії проводиться з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. При цьому, величина індексу споживчих цін за відповідний місяць має перевищувати поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та 101 відсотка (до 01 січня 2016 року).

З матеріалів справи вбачається, що позивач був працюючим пенсіонером до 26 січня 2016 року.

Згідно з абз. 8 п. 4 Порядку №1078, у разі коли особа працює та отримує інший грошовий дохід, в першу чергу індексується оплата праці. Якщо така особа працює і одночасно навчається за денною формою навчання або з відривом від виробництва у клінічній ординатурі, аспірантурі і докторантурі, в першу чергу індексується стипендія.

У силу п. 9 Порядку №1078, працюючим пенсіонерам в першу чергу індексується сума оплати праці. Індексація пенсії, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, проводиться після індексації суми оплати праці на підставі виданої підприємством, установою або організацією, де працює пенсіонер, довідки, в якій зазначається розмір його оплати праці, проіндексована її сума і сума індексації.

У всіх випадках загальний дохід працюючого пенсіонера, який підлягає індексації, не повинен перевищувати прожиткового мінімуму, встановленого для працездатної особи.

Підприємства, установи та організації зобов`язані у двотижневий строк після проведення індексації оплати праці подавати органам, які призначають і виплачують пенсію, інформацію про розмір оплати праці працюючого пенсіонера, проіндексовану її суму та суму індексації. На підставі поданої інформації органи, які призначають і виплачують пенсію, державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, щомісячне довічне грошове утримання, що виплачуються замість пенсії, здійснюють перерахунок сум індексації пенсій, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачуються замість пенсії.

Таким чином, обов`язок індексації грошового доходу позивача у повній мірі покладається на його роботодавця, а індексації підлягав виключно дохід у вигляді заробітної плати.

Відповідач, у даному випадку, не має правових підстав для здійснення перерахунку пенсії позивача у період з 02 липня 2008 року по 26 січня 2016 року з урахуванням індексу інфляції.

При цьому, проведення індексації проводиться виключно у межах бюджетних асигнувань, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Бюджетами Пенсійного фонду України на 2016, 2017 роки взагалі не закладено коштів на проведення індексації пенсії, а відтак позовні вимоги щодо зобов`язання здійснити перерахунок пенсії за період з 27 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року з урахуванням індексу інфляції задоволенню не підлягають, висновки суду першої інстанції в цій частині є вірними. Щодо стягнення з відповідача витрат на листування та судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, як особа з інвалідністю 2 групи, відтак, він не сплачує судовий збір, підстав для його стягнення з відповідача не має.

Згідно з ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Витрати пов`язані із направленнями поштових відправлень не входять до поняття судових витрат, а тому відшкодуванню не підлягають.

При цьому, позивачем не надано будь-яких доказів та розрахунків на понесення судових витрат на професійну правничу допомогу, відсутність договору, акту виконаних робіт, тощо.

Окрім того,відповідно до ст. 134 КАСУ витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже зазначені витрати підлягають бути доведеними в суді,інакше в задоволені їх суд відмовляє.

З огляду недоведеності понесених витрат позивачем та незначної частки задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає за необхідним відмовити в задоволені апеляційної скарги в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог з частковим їх задоволенням.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року у справі № 200/12129/19-а скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог про зобов`язання Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області провести перерахунок та здійснити додаткову доплату надбавки на неповнолітнього утриманця відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян від 16 липня 2008 року № 654 за період з 01 лютого до 01 березня 2019 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в вищевказаній частині задовольнити частково.

Зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області перерахувати пенсію ОСОБА_1 призначивши надбавку на неповнолітнього утриманця з 01 лютого 2019 року до 01 березня 2019 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16 липня 2008 року № 654.

В іншій частині вимог про зобов`язання Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області провести перерахунок та здійснити додаткову доплату надбавки на неповнолітнього утриманця за період з 27.01.2016 року по 31січня 2019 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян від 16 липня 2008 року № 654 - відмовити.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року у справі № 200/12129/19-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, та продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України щодо запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повне судове рішення складено 17 червня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова