Справа № 240/1/20
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/1/20

Головуючий у 1-й інстанції: Черняхович І.Е.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

17 червня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Іваненко Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі ГУ ПФУ в Житомирській області), в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непоновлення виплати пенсії за вислугу років;

-зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області провести перерахунок і відновити виплату пенсії за вислугу років, відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" як непрацюючому пенсіонеру, із застосуванням всіх підвищень, індексації, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплати пенсії, на підставі документів, що знаходяться у пенсійній справі, з проведенням перерахунку пенсії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 "Про перерахунок пенсій особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб", індексації пенсії, виплатою компенсації втрати частини доходів, на певний позивачем банківський рахунок, починаючи з 01.12.2016;

-допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі заявлених позовних вимог, щляхом одноразового стягнення всієї суми боргу, починаючи з 01.12.2016 по день фактичної виплати;

-зобов`язати начальника ГУ ПФУ в Житомирській області в 14-денний термін надати суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року позов задоволено частково:

-визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Житомирській області щодо розгляду заяв ОСОБА_1 від 13.11.2019 та від 10.12.2019 про поновлення виплати раніше призначеної йому пенсії відповідно до Закону України "Про звернення громадян";

-зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській області розглянути заяви ОСОБА_1 від 13.11.2019 та від 10.12.2019 про поновлення виплати раніше призначеної йому пенсії відповідно до вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1, та прийняти відповідне рішення.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позову позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано те, що відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, а тому вважає, що належним способом захисту його права на пенсійне забезпечення, буде зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії, а не розглянути заяви про її поновлення.

Частиною першою статті 308 КАС України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 01.10.2004 постановлений на пенсійний облік в ГУ ПФУ в Житомирській області де останньому призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", що підтверджується наявною у матеріалах справи копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 13.01.2005.

В послідуючому, 13.04.2016 позивач виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїлю, у зв`язку з чим ГУ ПФУ в Житомирській області, починаючи з 01.05.2016 припинило останньому виплати пенсії та здійснило виплату пенсії за 6 місяців наперед.

13.11.2019 ОСОБА_2 , на підставі нотаріально посвідченої довіреності, звернулась до ГУ ПФУ в Житомирській області, від імені ОСОБА_1 із заявою про поновлення останньому виплату пенсії з 01.12.2016. До заяви додано апостиль, нотаріально посвідчену довіреність, нотаріально завірену копію паспорта ОСОБА_1 для виїзду за кордон, копію ідентифікаційного номеру позивача, копію посвідчення ветерана військової служби, копію посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та копію його пенсійного посвідчення.

У відповідь на заяву відповідач надіслав ОСОБА_2 лист від 22.11.2019 №38729/02.26, яким повідомлено, що заява про поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії розглянута відповідно до Закону України "Про звернення громадян" та вказано, що для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно особисто надати до відділу обслуговування військовослужбовців та деяких інших категорій громадян відповідну заяву, оригінал паспорта громадянина України, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру та їх копії, довідку з уповноваженого органу, що підтверджує факт проживання ОСОБА_1 на території Житомирської області. А тому заява щодо поновлення виплати пенсії залишена без виконання.

10 грудня 2019 року позивач повторно звернувся до ГУ ПФУ в Житомирській області із заявою про поновлення виплати йому пенсії з 01.12.2016, однак отримав від Управління лист від 16.12.2019 №Н-5907, аналогічний за змістом попередньому.

Вищезазначене слугувало підставою для звернення позивачем до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення в частині відмови в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що діючим законодавством встановлена процедура прийняття рішень суб`єктами владних повноважень і суд не може підміняти цю процедуру та орган, до компетенції якого віднесено прийняття відповідних рішень.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що пенсія-це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною 1 статті 44 і частиною 5 статті 45 вказаного Закону передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

На виконання названих норм Закону, Правлінням Пенсійного фонду затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі Порядок № 22-1).

Пунктом 1.1 якого встановлено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Перелік документів, необхідний для призначення пенсії за віком встановлений пунктом 2.1 Порядку 22-1, за змістом якого до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи: документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; документи про стаж; документи про місце проживання (реєстрації) особи; довідка про заробітну плату.

Одночасно, згідно з абзацом 1 пункту 2.9 Порядку 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

При цьому, за правилами пунктів 2.22 - 2.23 Порядку 22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання. Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Окрім цього, за змістом положень пунктів 4.1, 4.3, 4.7, 4.10 Порядку 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. При прийманні документів щодо виплати пенсії орган, що призначає пенсії, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, знімає копії з відповідних документів. Не пізніше 10 днів після надходження всіх необхідних документів для виплати пенсії орган, що призначає пенсію, повинен їх розглянути та прийняти відповідне рішення, яке оформлюється розпорядженням. Надані документи та заява зберігаються в пенсійній справі.

Таким чином, порядком на який посилається відповідач, передбачено право особи, яка досягла пенсійного віку звернутися за призначенням пенсії через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Цим же Порядком встановлено вичерпний перелік документів, які подаються до органу, що призначає пенсію, які (крім документів про вік) можуть подаватись у копіях, посвідчених нотаріально.

У даному випадку, як слідує з матеріалів справи, позивач через свого представника надав відповідачу всі документи, передбачені пунктом 2.1 Порядку 22-1 у копіях, посвідчених нотаріально, а тому останній на протязі 10-ти денного строку повинен був розглянути заяву та прийняти рішення про поновлення призначеної пенсії.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 (провадження № 11-1206апп19) звернула увагу на те, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

При цьому, Великою Палатою Верховного Суду наголошено, що при первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії, а у випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону № 1058-IV.

Поряд з цим, законодавцем чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Верховний Суд у вищевказаній постанові, окрім іншого зазначив, що відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

У справі, яка розглядається, відповідач не наводить жодних доказів того, що:

-відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009;

- наявна вина позивачки у припиненні виплати пенсії;

- підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною);

- існують положення закону, який зобов`язує позивачку вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.

Не зважаючи на те, що позивач у даній справі не зобов`язаний був вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, останній звернувся через представника до територіального органу Пенсійного фонду (вжив активні дії) з проханням поновити виплату пенсії, проте йому було відмовлено в такому поновленні.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 (провадження № 11-1206апп19) вказала, що невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.

Отже, зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 01.12.2016 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права останнього.

Відповідно до положень ст.55 Конституції України держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної власності, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації-не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від 15 серпня 2019 року у справі №800/396/17 ).

Ч.1 та 2 ст.245 КАС України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відмовляючи в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача поновити пенсію позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання органу пенсійного фонду вчинити певні дії є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, з огляду на наступне.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, відповідач заперечуючи проти позову та апеляційної скарги позивача не навів аргументів, які б свідчили, що для прийняття такого рішення на користь позивача, останнім не виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Обираючи спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 у спірних відносинах, колегія суддів виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, суд не підміняє пенсійний орган, оскільки не приймає рішення про поновлення пенсії за віком, а зобов`язує відповідача прийняти таке рішення за наявності достатніх підстав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з метою належного та ефективного відновлення порушеного права позивача, необхідно зобов`язати ГУ ПФУ в Хмельницькій області поновити позивачу пенсію з 01.12.2016 року.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що не підлягає задоволенню вимога позивача в частині звернення постанови до негайного виконання, виходячи із наступного.

Так, ч.1 ст. 371 КАС України визначено перелік судових рішень, які виконуються негайно, зокрема, це рішення суду про присудження виплати пенсії, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Між тим, в даному випадку позивачем не заявлено вимог про присудження конкретного розміру пенсії, а лише про зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання суб`єкта начальника Управління надати звіт про виконання рішення суду, колегія суддів вказує на наступне.

Відповідно до частин першої, другої ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вказане свідчить, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком, а відтак колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вищевказаної вимоги позивача.

Також колегія суддів вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про нарахування індексації пенсії та компенсації втрати частини доходу, з огляду на їх передчасність.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до частково неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення в оскаржуваній частині, частково не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає частковому скасуванню з постановленням нової постанови.

У силу п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат колегія суддів виходить з такого.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Ч. 6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже враховуючи те, що за результами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та часткове задоволення позовних вимог в частині, в якій відмовлено судом першої інстанції, а також, що судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат взагалі не вирішувалось, на користь позивача необхідно частково стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати понесені на сплату судового збору, як за подання позовної заяви так і за подання апеляційної скарги.

Як встановлено з матеріалів справи за подання позову, ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., а за подання апеляційної скарги-1261,20 грн., разом 2029,60 грн.

Таким чином на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань органу пенсійного фонду 1014,80 грн.

Керуючись ст.ст. 139, 243, 245, 250, 282, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії скасувати в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання провести перерахунок і відновити виплату пенсії за вислугу років, відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб", починаючи з 01.12.2016.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області поновити ОСОБА_1 виплату призначеної пенсії за вислугу років, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" із застосуванням всіх підвищень, індексації, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплати пенсії, на підставі документів, що знаходяться у пенсійній справі, з проведенням перерахунку пенсії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 "Про перерахунок пенсій особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб", починаючи з 01.12.2016.

В решті позову відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області 1014 (одну тисячу чотирнадцять) гривень 80 копійок судових витрат, понесених на сплату судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Іваненко Т.В.