Справа № 320/5278/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5278/19 Суддя першої інстанції: Журавель В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на прийняте у порядку письмового провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Київській області, у подальшому заміненого судом першої інстанції на правонаступника - Головне управління ДПС у Київській області (далі - Відповідач, ГУ ДПС у Київській області), про визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДФС у Київській області від 06.11.2018 року №Ф-130187-56 про сплату боргу (недоїмки).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.01.2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що у період, за який Позивачу було нараховано до сплати суму єдиного соціального внеску, останній працював на підприємстві, яке, у свою чергу, сплачувало за нього такий внесок. Відтак, на переконання суду, нарахування ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю єдиного внеску свідчить про подвійний характер оподаткування. Окремо суд підкреслив, що оскаржувана вимога не може вважатися такою, що вручена Позивачу в установлений законодавством порядок та спосіб, а відтак строк звернення до суду із даним позовом не порушено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Свою позицію обґрунтовує тим, що оскільки запис про припинення державної реєстрації фізичної особи-підприємця внесено 12.12.2018 року, то на день формування податкової вимоги ОСОБА_1 перебувала на обліку як фізична особа-підприємець та була зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок незалежно від здійснення підприємницької діяльності. Крім того, підкреслює, що положеннями спеціального закону не передбачено звільнення від сплати єдиного внеску фізичної особи-підприємця, яка застосовує спрощену систему оподаткування та одночасно є найманим працівником на підприємстві.

Після усунення визначених в ухвалі від 16.03.2020 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2020 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець Бородянською районною державною адміністрацією Київської області 12.11.2002 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 21-22). При цьому, згідно даних вже згаданого витягу 12.12.2018 року здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням.

Судом першої інстанції також встановлено, що ГУ ДФС у Київській області складено та направлено на адресу ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - Сорока), зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вимогу від 06.11.2018 року №Ф-130187-56 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на суму 15 819,54 грн. (а.с. 23). Разом з тим, як встановлено Київським окружним адміністративним судом, про її існування Позивач дізнався після 17.05.2019 року (а.с. 24-26) з матеріалів виконавчого провадження №59143187 про примусове стягнення коштів за даною вимогою.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 1, 4, 7, 8, 13, 14, 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та ряду положень Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року №449, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки Відповідачем у період, за який нараховано до сплати суму єдиного внеску, такий внесок сплачувався роботодавцем Позивача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

До вказаного Закону з 01.01.2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону).

Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 у редакції, яка діяла до 31.12.2017 року, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

При цьому, у редакції статті 9 Закону, яка діє з 01.01.2018 року встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Отже, необхідною умовою для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності в не залежності від отримання доходу від такої діяльності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 вказаного Закону платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону про збір та облік обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Пунктом 7 частини 1 статті 13 Закону про збір та облік передбачено, що органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

За правилами ч. ч. 1-4 ст. 25 згаданого Закону рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Форма вимоги про сплату боргу (недоїмки) для платника єдиного внеску - фізичної особи станом на 06.11.2018 року була затверджена наказом Міндоходів України від 20.04.2015 року № 449 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Інструкція №449) та наведена у додатку 7 до вказаної Інструкції.

Згідно розділу VI Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Під частковим зменшенням суми недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованості зі сплати фінансових санкцій) для цілей цього пункту вважається зменшення загальної суми боргу (недоїмки) з єдиного внеску, яка включає нараховані та несплачені суми єдиного внеску (фінансових санкцій) за останній календарний місяць, в якому відбулось таке зменшення.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Сума боргу у вимозі проставляється в гривнях з двома десятковими знаками після коми.

Протягом 10 календарних днів із дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у пункті 1 вимоги суми недоїмки, штрафів та пені.

У разі незгоди з розрахунком органу доходів і зборів суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була виставлена автоматично сформована вимога від 06.11.2018 року № Ф-130187-59 щодо заборгованості (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у розмірі 15 819,54 грн. станом на 31.10.2018 року. Підставою для формування оскаржуваної вимоги були відомості щодо заборгованості зі сплати єдиного внеску, відображені у картці особового рахунку (а.с. 46), зі змісту якої вбачається, що така недоїмки мала місце до 09.02.2018 року в сумі 8 448,00 грн. та по 31.10.2018 року в сумі 7 371,54 грн.

При цьому, як вже було зазначено вище, положеннями Інструкції №449 передбачено можливість формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій). Викладене, у свою чергу, вказує на помилковість доводів ОСОБА_1 про те, що Відповідачем безпідставно не було направлено на адресу Позивача оскаржувану вимогу невідкладно після виникнення в останнього заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску.

У даному ж випадку оскаржувана вимога № Ф-130187-56 від 06.11.2018 року сформована та направлена ОСОБА_1 з огляду на те, що на кінець календарного періоду у нього збільшилася наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску. Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.09.2018 року у справі №817/1061/17, прийняття контролюючим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) з порушенням строку визначеного Інструкцією №449, не звільняє платника податку від обов`язку сплатити борг з єдиного внеску та штрафних санкцій, застосованих за його несплату.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до абз. 1 п. 4 Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Отже, вимога про сплату боргу (недоїмки) може бути сформована на підставі: 1) актів документальних перевірок; 2) звітів платника про нарахування єдиного внеску; 3) облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Таким чином, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №826/11623/16.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано критично оцінив посилання Позивача на те, що оскаржувана вимога безпідставно прийнята без проведення документальної перевірки.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо необґрунтованості прийняття спірної вимоги з огляду на те, що з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року ОСОБА_1 працювала у ТОВ «Стонерс Україна», яке сплачувало за неї як роботодавець єдиний соціальний внесок, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19, положеннями Закону не врегульовані відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

У зв`язку з викладеним суд касаційної інстанції у вже згаданій постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, як підкреслив Верховний Суд у вже неодноразово згаданій вище постанові, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Посилання Апелянта на ряд правових позицій адміністративних судів апеляційної інстанції, викладених у справах №340/1662/19, №620/3929/18, №620/4318/18, №340/449/19, №340/1662/19, №320/3418/19, №320/3900/19, судовою колегією відхиляються з огляду на те, що в силу положень ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обов`язковість врахування позицій судів апеляційної інстанції чинним процесуальним законом не передбачена.

Матеріали справи свідчать, що згідно відомостей трудової книжки від 10.09.1982 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 22.01.2010 року по теперішній час працює на посаді директора ТОВ «Стонер Україна» (а.с. 32).

Водночас, згідно довідки вказаного підприємства від 04.12.2019 року №СтУ00000001 роботодавцем з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року сплачувався за Позивача єдиний внесок у розмірі 352,00 грн. протягом 2017 року, виходячи із розміру заробітної плати 1 600,00 грн. та у розмірі 819,06 грн. протягом 2018 року, виходячи із розміру заробітної плати 3 723,00 грн. (а.с. 107).

Приписи ч. 5 ст. 8 Закону визначають, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Положеннями ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - з 1 січня - 3 200,00 гривень.

Починаючи з 01.01.2018 року, розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено в сумі 3 723,00 грн.

Отже, мінімальний розмір належного до сплати єдиного внеску у 2017 році складав 704,00 грн. щомісячно (3 200,00 х 22%), у 2018 році - 819,06 грн. щомісячно (3 723,00 х 22%).

Разом з тим, правильно застосовуючи норми матеріального права щодо неможливості подвійної сплати єдиного внеску, суд першої інстанції не врахував, що протягом 2017 року ТОВ «Стонерс Україна» за ОСОБА_1 було сплачено єдиного внеску на суму 4 224,00 грн. (352,00 грн. щомісячно), у той час як розмір мінімального єдиного внеску за 2017 рік повинен був складати не менше 8 448,00 грн. (704,00 х 12). При цьому, у 2018 році за Позивача роботодавцем сплачувався єдиний внесок у розмірі, не менше мінімального - 819,06 грн. щомісячно.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що оскаржувана вимога від 06.11.2018 року №Ф-130187-56 щодо 2018 року прийнята ГУ ДПС у Київській області всупереч положень чинного законодавства, оскільки зумовлює виникнення обов`язку у ОСОБА_1 з подвійної сплати єдиного внеску.

Водночас, згадана вимога від 06.11.2018 року №Ф-130187-56 щодо 2017 року є правомірною в частині необхідності сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску за даний період на суму 4 224,00 грн., позаяк матеріалами справи підтверджується сплата роботодавцем єдиного внеску за Позивача лише в сумі 4 224,00 грн., що складає половину від мінімальної суми обов`язкового збору за 2017 рік (8 448,00 грн.). Отже, відсутні підстави скасовувати спірний індивідуальний акт в частині суми боргу у розмірі 4 224,00 грн. за 2017 рік.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що Київський окружний адміністративний суд, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, неповно встановив всі фактичні обставини справи та, як наслідок залишив поза увагою, що протягом 2017 року ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем, а також її роботодавцем не було забезпечено сплату єдиного внеску у розмірі, не менше мінімального, а відтак прийшов до передчасного висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваної вимоги у повному обсязі.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлені вище обставини неповної сплати єдиного внеску за фізичну особу-підприємця роботодавцем за 2017 рік, Київський окружний адміністративний суд прийшов до неправильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати.

Крім іншого, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з ГУ ДПС в Київській області на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в сумі 563,24 грн., сплачених згідно квитанції від 23.09.2019 року №N1EQ25386M пропорційно до задоволених позовних вимог (73,30%).

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати прийняту Головним управлінням ДФС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5-а, ) вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06 листопада 2018 року №Ф-130187-56 на суму 4 224 гривні 00 копійок за 2017 рік та на суму 7 371 гривня 54 копійки за 2018 рік.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5-а, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 563 (п`ятсот шістдесят три) гривні 24 копійки.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 17» червня 2020 року.