Справа № 200/8228/19-а
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 р. Справа№200/8228/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., за участю секретаря судового засідання Сєрих М.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача: Головного управління ДПС у Донецькій області

про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 19 серпня 2017 року № 25013-05-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на суму 4904,30 грн., визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 10 квітня 2018 року № 0-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 9029,76 грн., скасування рішення головного управління ДФС у Донецькій області про опис майна позивача, зобов`язання Головне управління ДФС у Донецькій області подати висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування коштів, із зазначенням суми податку у розмірі 3888,44 грн., що підлягає поверненню з бюджету, як помилково нарахований на цей період.

за участю

представників сторін:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: Вовченко С.П.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суд з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 19 серпня 2017 року № 25013-05-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на суму 4904,30 грн., визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 10 квітня 2018 року № 0-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 9029,76 грн., скасування рішення головного управління ДФС у Донецькій області про опис майна позивача, зобов`язання Головне управління ДФС у Донецькій області подати висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування коштів, із зазначенням суми податку у розмірі 3888,44 грн., що підлягає поверненню з бюджету, як помилково нарахований на цей період.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог адміністративного позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС у Донецькій області (, місцезнаходження: 87526, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, буд. 114) про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 200/8228/19-азалишено без задоволення, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 200/8228/19-а залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Верховний суд у постанові зазначив, що суди попередніх інстанцій не встановили використання об`єктів нерухомості, за якими відповідачем визначені позивачу податкові зобов`язання, за функціональним призначенням, тобто чи здійснював позивач їх використання для промислового виробництва.

Верховний суд визначав, що прийняті істотні обставини (вважати їх фактично встановленими), які мають значення для справи, не вбачається можливим з огляду на те, що вони встановлені неповністю.

Верховний суд зазначав, що доводи позивача про те, що частина приміщень були продані у 2007 та 2008 роках, а реєстраційні відомості є помилкою реєстратора, визнані судами попередніх інстанцій неприйнятними з огляду на положення частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України, якою регламентовано, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Зміна права власності на підставі реєстраційних відомостей у 2007-2008 роках позивачем не доведена.

Отже, суди попередніх інстанцій перевірили та надали оцінку доводам позивача про відчуження позивачем частини нежитлової будівлі, дослідили реєстраційні відомості. Суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, додатково перевіряти докази. Доводи касаційної скарги щодо відчуження майна стосуються переоцінки доказів, що знаходиться за межами касаційного перегляду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року прийнято до провадження адміністративну справу № 200/8228/19-а та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 18 травня 2020 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року замінено відповідача у справі та відкладено розгляд справи на 10 червня 2020 року.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 26 січня 2018 року ним було отримано податкове повідомлення-рішення від 19 серпня 2017 року з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік на суму 4904,30 грн. Після особистого звернення до Нікольського відділення Мангуської ОДПІ та отримання пояснень щодо прийнятого стосовно нього рішення, а також уточнення суми податку позивач сплатив в якості податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 3888,44 грн. Позивач вказує на те, що пізніше він дізнався про те, що не є платником зазначеного у повідомленні-рішенні податку, оскільки нежитлові приміщення, які були об`єктом оподаткування, підпадають під дію пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств), що виключає зазначені приміщення з переліку об`єктів, які обкладаються податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

30 травня 2018 року позивачем отримано повідомлення-рішення від 10 квітня 2018 року № 0-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік на суму 9029,76 грн., проте, вважає, що йому безпідставно було нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки комплекс будівель та споруд Старченковської ремонтної майстерні не є об`єктом оподаткування податком на майно, відмінне від земельної ділянки на підставі пункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

Позивач зазначає, що він звертався до Мангуської ОДПІ та просив скасувати повідомлення-рішення від 19 серпня 2018 року № 25013-05 та від 10 квітня 2018 року № 0-0534, однак листом від 30 липня 2018 року Волновасько-Мангушського управління ГУ ДФС у Донецькій області повідомило позивача, що приміщення не підпадають під пункт "є" пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України. Позивач вважає таке трактування помилковим, а також зазначає, що вказане рішення було прийнято відповідачем з порушенням місячного строку, встановленого п. 56.8 ст. 56 Податкового кодексу України, відповідно, скарга позивача вважається задоволеною, а спірні повідомлення-рішення - скасованими.

Також, позивач звернув увагу суд на те, що 02 серпня 2018 року позивач звернувся із заявою-скаргою на вказані повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України. Позивач зазначає, що всупереч вимогам ст. 56 Податкового кодексу України, яка зазначає про зупинення виконання платником податків грошових зобов`язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження, 17 серпня 2018 року Волновасько-Мангушське управління ГУ ДФС у Донецькій області надіслало позивачу податкову вимогу від 07 серпня 2018 року № 112476-48 з вказівкою на наявність у позивача податкового боргу у сумі 10045,62 грн та одночасно попередила останнього про те, що у разі не сплати боргу до нього будуть застосовані заходи стягнення у вигляді накладення податкової застави на його майно. Однак після звернення до фіскального органу позивача було повідомлено про помилкове автоматичне розсилання податкових вимог та рекомендовано не приймати цю вимогу до уваги. Позивач вказує на те, що 02 жовтня 2018 року ним отримано рішення ДФС України від 28 вересня 2018 року про залишення його скарги від 2 серпня 2018 року без розгляду у зв`язку із пропуском строку її подачі.

Крім того позивач посилається на те, що ним отримано 19 квітня 2019 року лист ГУ ДФС у Донецькій області з додатком - "Рішенням про опис майна у податкову заставу" від 15 квітня 2019 року. Позивач вважаючи зазначене рішення протиправним надіслав до ДФС України скаргу та просив скасувати вказане рішення, однак ДФС України 10 червня 2019 року прийнято рішення, згідно якого майно ОСОБА_1 залишилося у податковій заставі, а його скарга залишилась без задоволення.

Будучи не згодним із отриманими рішеннями позивач звернувся до суду із даним позовом.

13 травня 2020 року позивачем надано до суду додаткові пояснення у справі, відповідно до яких позивач зазначив, що відповідачем у порушення вимог пп. «ґ» пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України не своєчасно направлено на його адресу податкове повідомлення - рішення від 19 серпня 2017 року № 25013-05, у зв`язку з чим він не був обізнаний щодо сум податку за свою нерухомість, та не зміг зрозуміти, чи потрібно йому далі утримувати нежитлову нерухомість в задовільному стані, піднімаючи промисловість України та надаючи робочі місця людям, чи слід цю нерухомість продати, або взагалі зруйнувати, щоб не платити не підйомні податки.

Позивач вважає, що відповідач не зміг довести правомірності свого рішення при обчислюванні їм сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки відповідно пп. 266.3.2. п. 266.3. ст. 266 ПК України вимагає від контролюючого органу обчислювати податок на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а не інших реєстрів. Відповідач вказує на те, що згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно за ним рахується 998,2 кв.м., а не 3559,0 кв.м. - як зазначив відповідач у своїх розрахунках.

Також, позивач зазначав, що державна реєстрація прав на нерухоме майно не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. У зв`язку з чим позивач вважає, що відповідач проігнорував надані ним правовстановлюючі документи для узгодження площ приміщень, та залучив для нарахування податку данні з АІС «Податковий блок». З огляду на викладене просив суд задовольнити позовні вимоги.

Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Через канцелярію суду заяву, відповідно до якої просив суд розглядати справу без його участі.

Відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву на позовну заяву, відповідач посилається на те, що відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками житлової та/або нежитлової нерухомості.

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у порядку, визначеному п.п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 Податкового Кодексу України, та ставки податку при цьому (п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового Кодексу України) та розмір податку вираховується від встановленої рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, ставки податку за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно бази даних АІС "Податковий блок" станом на 19 серпня 2017 року було встановлено, що у власності позивача рахується нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі (реєстраційний номер 15039108) за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 3 559,0 кв.м.

Відповідачем було винесено податкове повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки від 19 серпня 2017 року № 25013-05 за 2016 рік на суму 4 904,30 грн, яке направлено платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 620 та отримано останнім 24 січня 2018 року, та податкове повідомлення-рішення від 10 квітня 2018 року №0-0534, яке направлено платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 740 та вручено 29 травня 2018 року.

Сума податкового зобов`язання за 2016 рік склала: 3 559 * 1,38 = 4 904,30 грн, де: 3 559,0 - площа об`єкту нерухомості (об`єкту оподаткування) кв.м, 1,378 - ставка податку за 2016 рік, грн/кв.м (згідно рішення Старченковської ( Темрюцької ) сільської ради від 12 лютого 2015 року № 6/48-312 ставка податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2016 рік склала 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, тобто 1,38 грн (0,1% х 1 380 грн)).

Згідно податкового повідомлення-рішення від 19 серпня 2017 року № 25013-05 за 2016 рік на суму 4 904,30 грн по строку 25 березня 2018 року платник сплатив 10 квітня 2018 року 3 888,40 грн.

Сума податкового зобов`язання за 2017 рік склала: 2 821,80 * 3,2 = 9029,76 грн, де: 2 821,80 - площа об`єкту нерухомості, кв.м; 3,2 - ставка податку за 2017 рік, грн/кв.м (згідно рішення Темрюцької сільської ради від 20 квітня 2017 року № 7/23-157 ставка податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2017 рік складає 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, тобто 3,2 грн (0,1% х 3 200 грн)).

Відповідач зазначає, що спірні повідомлення-рішення прийняті відповідно до чинного законодавства.

Крім того відповідач звертає увагу на те, що відповідно до Податкового кодексу України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, типи об`єктів нерухомості визначаються відповідно до ст. 14 ПКУ на підставі оригіналів документів, що підтверджують право власності на такі об`єкти.

Щодо новоствореного (нововведеного) об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості декларація юридичною особою - платником подається протягом 30 календарних днів з дня виникнення права власності на такий об`єкт, а податок сплачується починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об`єкт (п.п. 266.7.5. п. 266.7 ст. 266 ПКУ).

Тобто, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що знаходяться у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи з загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт. Пунктом 1 ст. 320 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІУ зі змінами і доповненнями (далі - ЦКУ) визначено, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, в тому числі і нерухомого майна комерційного призначення, за винятком окремих видів майна, які відповідно до законуне можуть їм належати (ст. 325 ЦКУ).

Оскільки ст. 266 ПКУ не визначено такого платника як фізична особа - підприємець, то такий платник - власник об`єктів житлової та нежитлової нерухомості сплачує податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за нормами, передбаченими для фізичних осіб.

Враховуючи викладене відповідач вважає, що діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, керуючись ст. 44, 47 Кодексу адміністративного судочинства України.

10 червня 2020 року представником позивача через канцелярію суду надано додаткові пояснення, відповідно до яких повідомлено, що згідно з реєстраційними даними які містяться в органах ДПС встановлено, що позивач не проводить підприємницьку діяльність та державна реєстрація підприємницької діяльності фізичної особи - підприємцем припинена за його рішенням з 13.01.2020 року, останній розрахунковий рахунок закрито 24.06.2016 року. Крім того відповідач зазначав, що податкові декларації про майновий стан і доходи надавались за 2016, 2019, 2020 роки з нульовими показниками , за 2017 та 2018 роки не звітував. У зв`язку з чим, відповідачем не встановлено використання об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності позивача, за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав викладені у відзиві на позовну заяву обставини та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних сіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлено, що ОСОБА_1 08.05.2002 року був зареєстрований в якості фізичної особи - підприємця. 10.02.2005 року до реєстру внесено запис № 2000070 про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця на підставі власного рішення (а.с. 14-17).

З матеріалів справи встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством «Володарське районне ремонтне підприємство» (далі - Продавець) та ОСОБА_1 (далі - Покупець) укладено договір купівлі - продажу від 23 червня 2006 року, відповідно до якого придбав нежитлові будівлі (комплекс будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні), які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , та які складаються з: мехмайстерні, зазначеної у плані літерою А-1; прибудов - зазначені у плані літерами А'-1, А2-1, а; котельної, зазначеної у плані літерою а2; радіаторного цеху - зазначений у плані літерою Л-1; ганку - зазначеного у плані літерою - л-1; пожежної будівлі - зазначеною у плані літерою - Г-1; складу - зазначеного у плані літерою - г-1; прохідної - зазначеної у плані літерою Ж-1; магазину - зазначеного на плані літерою Н-1; навісу - зазначеного у плані літерою н-1; складу с/г - зазначеного у плані літерою З-1; комбайнового цеху - зазначеного у плані літерою В-1; тамбуру - зазначеного у плані літерою в-1; електростанції - зазначеної у плані літерою К-1; сітков`язального цеху - зазначеного у плані літерою к-1 (а.с. 10, 47).

Відповідно до відміток на вказаному договорі (зв. бік):

- Володарською Державною нотаріальною конторою від 31 серпня 2007 року за № 3569 посвідчено договір купівлі-продажу 1/8 частини комплексу, що складається з комбайнового цеху літ. В-1, тамбуру літ. в-1;

- Володарською Державною нотаріальною конторою від 24 грудня 2008 року за № 5037 посвідчено договір купівлі-продажу 1/8 частини комплексу, що складається з пожежної будівлі літ. Г-1, складу літ. г-1 (зв.бік а.с. 10).

Продаж у 2007 році позивачем частини комплексу будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні (комбайнового цеху і тамбуру) загальною площею 368,6 кв.м підтверджується і копією договору купівлі-продажу від 31 серпня 2007 року серія ВЕХ № 070344 (а.с. 102).

Судом встановлено, що після продажу у 2007 та 2008 році нежитлових приміщень з належного йому комплексу будівель та споруд державна перереєстрація проданих приміщень відбулась пізніше, на початку 2018 року; також у 2018 році мало місце оформлення знищення частини нежитлових приміщень з належного позивачу майнового комплексу (зокрема, складу с/г машин) (а.с. 82-87, 106-113).

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, у 2016 році комплекс будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні, який складався з нежитлових приміщень загальною площею 3 559,0 кв.м, згідно ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України були власністю позивача.

19 серпня 2017 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області прийнято повідомлення-рішення № 25013-05, відповідно до якого ОСОБА_1 визначено суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в розмірі 4904,30 грн. (а.с. 11).

Зазначене податкове повідомлення - рішення направлено на адресу позивача рекомендованим листом з повідомлення, та отримано позивачем 24 січня 2018 року (а.с. 81).

Листом № 27709/10/05-99-48-12-38 від 27.06.2018 року Головне управління ДФС у Донецькій області надало розрахунку сума податку, яка визначена за формулою: 3559 * 1,38 = 4904,30 грн., де: 3559 - площа об`єкту нерухомості (об`єкту оподаткування) кв.м, 1,378 - ставка податку за 2016 рік, грн./кв.м (згідно рішення Старченковської (Темрюцької ) сільської ради від 12 лютого 2015 року № 6/48-312 ставка податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2016 рік склала 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, тобто 1,38 грн. (0,1% х 1 380 грн.)) (а.с. 53-54).

Судом встановлено, що позивач 10 квітня 2018 року частково сплатив суму податку за 2016 рік в розмірі 3888,44 грн., визначеного у спірному повідомлені-рішенні № 25013-05, що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0..1 (а.с. 94).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 4 квітня 2018 року у власності позивача перебувала Старченківська ремонтна майстерня, яка на той час складалась з нежитлових приміщень загальною площею 2 821,80 кв.м (а.с. 109-113).

10 квітня 2018 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області прийнято повідомлення-рішення № 0-0534, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, в сумі 9029,76 грн. (згідно наданого відповідачем розрахунку сума податку визначена за формулою: 2 821,80 * 3,2 = 9029,76 грн., де: 2821,80 - площа об`єкту нерухомості, кв.м; 3,2 - ставка податку за 2017 рік, грн./кв.м (згідно рішення Темрюцької сільської ради від 20 квітня 2017 року № 7/23-157 ставка податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2017 рік складає 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, тобто 3,2 грн (0,1% х 3 200 грн)) (а.с. 12, 88).

Відповідно до пояснень позивача, зазначена сплата мала місце у зв`язку із тим, що тоді він ще був необізнаний щодо звільнення його від сплати вказаного у повідомленні-рішення податку, і після консультації з працівником відділення Мангушської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області щодо уточнення належної йому площі зазначених у договорі приміщень.

05 червня 2018 року позивач звернувся до Нікольського відділення Мангушської ОДПІ із заявою про надання розрахунків для узгодження сум грошового зобов`язання, яка була переадресована відповідачеві та у відповідь на яку 27 червня 2018 року (вих. № 27709/10/05-99-48-12-38) ГУ ДФС у Донецькій області роз`яснило позивачеві порядок нарахування сум податкових зобов`язань із посиланням на законодавство України (а.с. 13-15).

04 липня 2018 року позивач на адресу Нікольського відділення Мангуської ОДПІ надіслав заяву, в якій повідомив про те, що він є власником нежитлової будівлі - комплексу будівель та споруд Старченковської ремонтної майстерні, яка за вимогами ДК 018-2000 належить до класу (код 1251) "Будівлі промислові", а тому відсутні підстави для нарахування йому податку на нерухоме майно та обов`язок його сплати. Також у заяві позивач просив скасувати спірні повідомлення-рішення № 25013-05 та № 0-0534 (а.с. 16).

У своїй відповіді від 30 липня 2018 року на звернення ОСОБА_1 ГУ ДФС у Донецькій області роз`яснило позивачеві застосування норми ст. 266 Податкового Кодексу України та повідомило про те, що не вбачає підстав для скасування податкових повідомлень-рішень з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, так як "будівлі промисловості", визначені підпунктом "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, зазначені будівлі стосуються промислових підприємств; нежитлові приміщення (в тому числі, виробничі корпуси, цеха, складські приміщення, які перебувають у власності фізичних осіб, не підпадають під дію підпункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (а.с. 17).

02 серпня 2018 року позивачем на адресу Державної фіскальної служби України було направлено заяву-скаргу з вимогою скасування оскаржуваних повідомлень-рішень (а.с. 18-19) та повідомлено Нікольське відділення Мангушської ОДПУ про надіслання такої заяви-скарги (а.с. 18-20).

07 серпня 2018 року відповідачем було сформовано податкову вимогу № 112476-48, направлену ОСОБА_1 . 17 серпня 2018 року, про сплату позивачем податкового боргу, в якій останнього зобов`язано сплатити борг у сумі 10045,62 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та попереджено, що починаючи з 06 серпня 2018 року на майно, яке перебуває у його власності, поширюється право податкової застави, а на суму податкового боргу нараховується пеня та застосовуються штрафні санкції, визначені Податковим кодексом України та одночасно застережено про застосування передбачених Податковим кодексом України заходів стягнення податкового боргу у разі несплати податкового боргу (а.с. 60-61).

21 серпня 2018 року Державною фіскальною службою України прийнято рішення про продовження строку розгляду скарги позивача (а.с. 62-63).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 28 вересня 2018 року залишено без розгляду скаргу ОСОБА_1 від 2 серпня 2018 року у зв`язку із пропуском позивачем 30-денного строку для її подання (а.с. 64).

12 квітня 2019 року у сумі 10045,62 грн. відповідачем прийнято рішення про опис майна ОСОБА_1 у податкову заставу, яке отримано позивачем 19 квітня 2019 року (а.с. 65-66).

22 квітня 2019 року позивач направив скаргу на адресу Державної фіскальної служби з вимогою скасувати рішення про опис майна, про що повідомив Волновасько-Мангушське управління ГУ ДФС у Донецькій області (а.с. 67-68).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 7 травня 2019 року продовжено термін розгляду скарги відповідача від 22 квітня 2019 року (а.с. 69-70).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 10 червня 2019 року (отримане позивачем 17 червня 2018 року) скарга ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення відповідача про опис майна у податкову заставу від 15 квітня 2019 року - без змін (а.с. 71-73).

Позивач не погодившись з прийнятими Головним управлінням ДФС у Донецькій області податковими повідомленнями - рішеннями та рішенням про опис майна, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частиною першою статті 67 Конституції України закріплено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, визначення платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначені Податковим кодексом України (далі - Податковим кодексом).

Відповідно до пп. 10.1.1 п. 9.1 ст. 9 Податкового кодексу до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.

Відповідно до п.п.16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII, набрав чинності з 01.01.2015 (Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно ст. 265 Податкового кодексу податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Підпунктом 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).

Суд зазначає, що підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Суд зазначає, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Отже, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 820/3556/17.

За положеннями пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкоовго кодексу об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").

Відповідно до п. 5.3 ст. 5 Податкового кодексу інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Як вбачається з матеріалів справи позивач у спірних періодах (2016-2017 роки) був власником нежитлового комплексу будівель та споруд Старченковської ремонтної майстерні, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, який складається з нежитлових приміщень: мехмайстерні, прибудови до мехмайстерні, котельної, радіаторного цеху, пожежної будівлі, складу, прохідної, магазину, навісу, складу с/г, комбайнового цеху, тамбуру, електростанції, сітков`язального цеху (а.с. 10, 47, 139-140). Отже позивач є власником об`єкту промисловості.

Суд ухвалою про прийняття справи до провадження від 21 квітня 2020 року пропонував позивачу надати письмові пояснення та докази використання об`єктів нерухомості, за якими відповідачем визначені позивачу податкові зобов`язання, за функціональним призначенням, тобто чи здійснював позивач їх використання для промислового виробництва, проте зазначених доказів позивачем суду не надано.

Крім того, з наданих відповідачем додаткових пояснень встановлено, що позивачем були подані податкові декларації про майновий стан і доходи за 2016, 2019, 2020 роки з нульовими показниками, а за 2017, 2018 роки не звітував, отже, зазначені обставини підтверджують, що позивач не використовував об`єкти нежитлової нерухомості, які перебувають у його власності, за функціональним призначенням для промислового виробництва та не отримую дохід від їх використання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач належні йому об`єкти нерухомості не використовує за функціональним призначенням, тобто у використанні для промислового виробництва.

Враховуючи те, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду), суд зазначає про відсутність у позивача пільг щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Стосовно посилання позивача на те, що частини комплексу будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні (комбайнового цеху і тамбуру) загальною площею 368,6 кв.м була ним продана у 2007 року відповідно до договору купівлі-продажу від 31 серпня 2007 року серія ВЕХ № 070344, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено та не спростовується позивачем, що після продажу у 2007 та 2008 році нежитлових приміщень з належного йому комплексу будівель та споруд державна перереєстрація проданих приміщень відбулась у пізніше, на початку 2018 року; також у 2018 році мало місце оформлення знищення частини нежитлових приміщень з належного йому майнового комплексу (зокрема, складу с/г машин).

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

З огляду на викладене суд приходить висновку, що у 2016 році комплекс будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні, який складався з нежитлових приміщень загальною площею 3559,0 кв.м, згідно ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України були власністю позивача.

Отже суд приходить висновку про наявність підстав для нарахування позивачу, як власнику нежитлової нерухомості, що є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, грошового зобов`язання за 2016, 2017 рік.

Суд не приймає посилання позивача, як підставу для скасування податкових - повідомлень рішень, на те, що контролюючим органом податкове повідомлення - рішення прийняті не у встановлені законом строки.

Судом встановлено, що позивач як власник нежитлової нерухомості зобов`язаний сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016, 2017 роки.

Суд зазначає, що відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

З матеріалів справи встановлено, що базовим звітнім періодами визначено 2016 рік та 2017 рік, отже відповідно до вимог пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України контролюючим органом податкове повідомлення - рішення повинні бути прийняті до 01 липня 2017 року за 2016 рік, до 01 липня 2018 року за 2017 рік.

Суд звертає увагу на те, що грошові зобов`язання за сформованими податковими - повідомленнями рішення позивач зобов`язаний був сплатити протягом 60 днів з моменту отримання податкових повідомлень - рішень.

Також суд зазначає, що порушення строку прийняття податкового повідомлення - рішення, яким визначена сума податкових зобов`язань не є підставою для його скасування, сума визначена в даному податковому повідомленні - рішенні розраховано правомірно та підлягає сплаті позивачем.

Таким чином, суд приходить висновку, що Головним управлінням ДФС у Донецькій області правомірно прийняті податкові повідомлення - рішення від 19 серпня 2017 року № 25013-05 та від 10 квітня 2018 року № 0-0534.

Щодо позовних вимог позивача про скасування рішення відповідача про опис майна позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 14.1.39 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до пп. 54.3.3 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний визначити суму грошових зобов`язань фізичним особам, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно п. 56.1 Рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до пп. 56.17.3 п. 56.17 ст. 56 Податкового кодексу України процедура адміністративного оскарження закінчується днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно пп. 56.17.5 п. 56.17 ст. 56 Податкового кодексу України день закінчення процедури адміністративного оскарження вважається днем узгодження грошового зобов`язання платника податків.

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно п. 88. 1 та п. 88.2 ст. 88 Податкового кодексу України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

Відповідно до пп. 89.1.2 п. 89.1 ст. 89 Податкового кодексу право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Згідно п. 89.2 ст. 89 Податкового кодексу України з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Порядку застосування податкової застави контролюючими органами, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 16 червня 2017 року № 586, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 липня 2017 року за № 859/30727, опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення про опис майна у податкову заставу, яке приймається керівником контролюючого органу (його заступником або уповноваженою особою). Рішення про опис майна у податкову заставу надається платнику податків, що має податковий борг.

Проаналізувавши наведені вище нормативно-правові приписи та беручи до уваги встановлені судом обставини суд дійшов висновку, що Рішення фіскального органу про опис майна у податкову заставу є правомірним, а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до вимог ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Крім цього, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, рішення від 10 лютого 2010 року, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

На підставі вищевикладеного, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 19 серпня 2017 року № 25013-05-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на суму 4904,30 грн., визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 10 квітня 2018 року № 0-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 9029,76 грн., скасування рішення головного управління ДФС у Донецькій області про опис майна позивача, зобов`язання Головне управління ДФС у Донецькій області подати висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування коштів, із зазначенням суми податку у розмірі 3888,44 грн., що підлягає поверненню з бюджету, як помилково нарахований на цей період.

Відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір не підлягає відшкодуванню.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 19 серпня 2017 року № 25013-05-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на суму 4904,30 грн., визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 10 квітня 2018 року № 0-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 9029,76 грн., скасування рішення головного управління ДФС у Донецькій області про опис майна позивача, зобов`язання Головне управління ДФС у Донецькій області подати висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування коштів, із зазначенням суми податку у розмірі 3888,44 грн., що підлягає поверненню з бюджету, як помилково нарахований на цей період - відмовити.

Рішення прийнято у нарадчій кімнаті та проголошена вступна та резолютивна частини у судовому засіданні 10 червня 2020 року в присутності представників відповідача.

Повний текст рішення складено та підписано 15 червня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строки на оскарження рішення застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540 від 30.03.2020 року (який набрав чинності 02.04.2020 року).

Відповідно до п.п. 15-5 п. 15 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.В. Олішевська