Справа № 520/3487/2020
Суддя: Чудних С.О.
Дата ухвалення: 2020-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 р. № 520/3487/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чудних С.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, третя особа - Міськрайонне управління Держгеокадастру у Харківському районі та м. Люботині про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Харківській області щодо наказу № 3556-СГ від 20.02.2020 про відмову ОСОБА_1 , видати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельну ділянку АДРЕСА_1 для ведення особистого садівництва орієнтовною площею 0,0574 га;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Харківській області надати ОСОБА_1 , дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки № НОМЕР_1 для ведення особистого садівництва орієнтовною площею 0,0574 га;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Харківській області подати звіт про виконання рішення суду у строк один місяць з дня набрання чинності рішення Харківського окружного адміністративного суду у даній справі;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що у січні 2020 року звернувся із заявою до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки №145, орієнтовною площею 0,0574, однак наказом відповідача від 20.02.2020 №3556-СГ, позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для індивідуального садівництва земельної ділянки №145. Вважаючи даний наказ протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов, а позивачеві - відповідь на відзив.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області звернувся гр. ОСОБА_1 із заявою від 22.01.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,0574 га, розташованою на території Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області. До заяви ОСОБА_1 від 21.01.2020 додав викопіювання з кадастрової карти, витяг із ДЗК, копію паспорту, копію ідентифікаційного коду. Розглянувши подані позивачем документи, Головним управлінням видано наказ від 20.02.2020 №3556-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою", в якому зазначив, що згідно з доданим до заяви витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-017 від 25.05.2017 державна реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 15.11.2016 року, місце розташування земельної ділянки визначено "Харківська область, Харківський район, Кулиничівська селищна рада, земельна ділянка № НОМЕР_1 ". Інформація щодо попереднього формування земельної ділянки та її поділу із зазначенням номеру в Головному управлінні відсутня. Крім того, заявником ОСОБА_1 не додано інформації стосовно попереднього користувача земельної ділянки, яка поділена на підставі технічної документації щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, розробленої у 2016 році та стала підставою для державної реєстрації земельної ділянки. Таким чином, приймаючи спірний наказ від 20.02.2020 №3556-СГ, відповідач діяв в межах наданих йому повноважень та у спосіб встановлений чинним законодавством.

Третя особа - Міськрайонне управління Держгеокадастру у Харківському районі та м.Люботині, своїм процесуальним правом на подання письмових пояснень не скористався.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно зі статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивач 21 січня 2020 року звернувся із заявою до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0574.

Позивачем до заяви від 21.01.2020 додано:

- викопіювання з кадастрової карти;

- витяг із ДЗК;

- копію паспорту;

- копію ідентифікаційного коду.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 20.02.2020 №3556-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою", відмовлено гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, в якому відповідачем зазначено, що згідно з доданим до заяви витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-017 від 25.05.2017 державна реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 15.11.2016 року, місце розташування земельної ділянки визначено "Харківська область, Харківський район, Кулиничівська селищна рада, земельна ділянка №145". Інформація щодо попереднього формування земельної ділянки та її поділу із зазначенням номеру в Головному управлінні відсутня. Заявником не додана інформація стосовно попереднього користувача земельної ділянки, яка була поділена на підставі технічної документації щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, розробленої у 2016 році та стала підставою для державної реєстрації земельної ділянки.

Не погоджуючись із вищевказаним наказом, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до пункту б частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Пунктом "а" ч.3 ст.22 Земельного кодексу України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлено ст.118 Земельного кодексу України.

Так, відповідно до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Абзацом 1 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З системного аналізу вищевказаної норми права, суд доходить висновку, що недодержання заявником вимог щодо змісту клопотання, ненадання належним чином оформлених графічних матеріалів або погодження землекористувача, є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

При цьому, відмовляючи у наданні дозволу, відповідний орган повинен навести усі підстави відмови.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави суду дійти висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, чинним законодавством прямо не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Між тим, згідно з правовим висновком п.69 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а у разі надання особою пакету документів, необхідних для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з недоліками щодо комплектності, форми чи змісту, відповідний орган має право звернутися до заявника з пропозицією усунути виявлені недоліки. Така дія є правомірним способом поведінки органу і має на меті створення громадянам умов для реалізації їх прав на землю. Зазначена пропозиція щодо усунення недоліків не може вважатися "відмовою у наданні дозволу" у розумінні частини сьомої статті 118 ЗК України. Проте, звернення з такою пропозицією не звільняє відповідний орган від обов`язку прийняти рішення щодо надання дозволу (або відмову) в межах встановленого законом місячного строку.

У даному спорі судом таких обставин не установлено.

Так, зі змісту спірного наказу від 20.02.2020 №3556-СГ, судом встановлено, що підставою для відмови у наданні дозволу слугувало ненадання заявником інформації стосовно попереднього користувача земельної ділянки, яка була поділена на підставі технічної документації щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, розробленої у 2016 році та стала підставою для державної реєстрації земельної ділянки.

Поряд із цим, із резолютивної частини спірного наказу судом вбачається, що відповідачем не зазначено жодної із підстав, закріплених в ст. 118 ЗК України для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.

З огляду на вище зазначені норми права, суд зауважує, що у вмотивованій відмові владний суб`єкт має зазначити нормативно-правові акти та їх статті із зазначенням однієї із зазначених вище підстав.

Проте, у спірному наказі не наведено жодної з підстав, передбачених ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, за яких заявникові було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Між тим, суд зазначив, що додані позивачем до позову документи, а саме: довідка за підписом голови правління СТ "Світлий" від 05.03.2020 про те, що позивач є членом СТ "Світлий" та не має заборгованостей по сплаті орендної плати; копія договору оренди земельної ділянки № б/н від 09.06.2010 стосовно земельної ділянки площею 5,0000 га, розташованої на території Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області; копія свідоцтва серії НОМЕР_2 про державну реєстрацію СТ "Світлий", разом із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою від 21.01.2020 гр. ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області не надавались.

Враховуючи наведене вище, суд зазначає, що під час перевірки правомірності рішення (наказу) суб`єкта владних повноважень, суд повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а тому, при вирішенні даного спору, суд не бере до уваги вищевказані документи, оскільки на час прийняття спірного наказу, Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області вони не розглядались та не були підставою для прийняття спірного наказу.

Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом", у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей".

Під час вирішення спору по суті суд не виключає ймовірності існування інших перешкод для позитивного вирішення порушеного заявником питання (окрім прямо передбачених ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, а саме: 1) невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; 2) невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих на розвиток законів нормативно-правових актів; 3) невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів; 4) невідповідність місця розташування об`єкта вимогам іншої містобудівної документації; 5) невідповідність місця розташування об`єкта вимогам схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць; 6) невідповідність місця розташування об`єкта вимогам проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку).

Такою підставою може бути факт використання у минулому громадянином суб`єктивного права на безоплатне одержання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Враховуючи наведене вище, суд доходить висновку, що недодержання вимог щодо змісту клопотання, ненадання належним чином оформлених графічних матеріалів або погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Однак, у даному конкретному випадку використані адміністративним органом мотиви не засвідчують непереборної та нездоланної вимушеності надання пріоритету публічному інтересу суспільства над приватним інтересом заявника.

Оскільки усі використані владним суб`єктом у тексті оскарженого рішення мотиви визнані судом неспроможними, то оскаржений наказ підлягає скасуванню.

Продовжуючи розгляд справи в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, суд зазначає, що з системного аналізу положень ч. 1 ст. 2 та ч. 3 ст. 2 КАС України в кореспонденції з приписами ст.6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, вбачається, що суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.

Тому, не заперечуючи наявності у владного суб`єкта дискреційних повноважень у спірних правовідносинах та не обмежуючи обсягу адміністративного розсуду владного суб`єкта, суд вважає за необхідне обтяжити відповідача обов`язком повторно розглянути заяву ОСОБА_1 по суті з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

При цьому, суд звертає увагу відповідача, що підстави, на яких ґрунтується оскаржене рішення владного суб`єкта, визнані судом юридично та фактично не спроможними, а тому не можуть бути причиною повторної відмови під час розгляду заяви зацікавленої особи.

Суд зазначає, що оскільки у спірних правовідносинах владний суб`єкт не досліджував жодного із юридично значущих факторів, то суд не знаходить підстав для обтяження його обов`язком надати дозвіл, а вважає за доцільне зобов`язати повторно вирішити звернення заявника, адже скасування прийнятого за цим зверненням рішення призводить до набуття матеріалами звернення статусу нерозглянутих по суті.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, як суб`єкт владних повноважень не довів перед судом правомірності прийнятого ним наказу, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в Харківській області подати звіт про виконання рішення суду у строк один місяць з дня набрання чинності рішення Харківського окружного адміністративного суду у даній справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду, а також приписи статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України щодо обов`язковості судових рішень та відсутності об`єктивних обставин щодо невиконання судового рішення з боку відповідача, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код рнокпп НОМЕР_3 ) до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (вул. Космічна, 21, 8-9 поверх, м. Харків, 61145), третя особа - Міськрайонне управління Держгеокадастру у Харківському районі та м. Люботині (м-н Свободи, 5, Держпром, під. 6, пов. 2, м. Харків, 61022) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №3556-СГ від 20.02.2020 про відмову ОСОБА_1 , видати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельні ділянки № НОМЕР_1 для ведення особистого садівництва орієнтовною площею 0,0574 га.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Харківській області повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 21.01.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки № 145 для ведення особистого садівництва орієнтовною площею 0,0574 га з урахуванням висновків суду по даній справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код рнокпп НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір у розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 коп.) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (вул. Космічна, 21, 8-9 поверх, м. Харків, 61145, ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.О.Чудних