Справа № 2-а-3220/10/1970
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 рокуСправа № 2-а-3220/10/1970 пров. № А/857/5538/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Кушнерика М.П.,

при секретарі судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Тернопільський обласний клінічний онкологічний диспансер» Тернопільської обласної ради на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2010 року (суддя Крапівницька Н.Л., м.Тернопіль) у справі за позовом Контрольно-ревізійного управління в Тернопільській області до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільський обласний клінічний онкологічний диспансер» Тернопільської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Тернопільська обласна рада, про стягнення коштів у дохід бюджету,

ВСТАНОВИВ:

Ще у жовтні 2010 року Контрольно-ревізійне управління в Тернопільській області (далі КРУ) звернулося до суду з позовом до Тернопільського обласного комунального клінічного онкологічного диспансеру (станом на час цього апеляційного розгляду справи - Комунального некомерційного підприємства «Тернопільський обласний клінічний онкологічний диспансер» Тернопільської обласної ради; далі Диспансер, Обласна рада відповідно) про стягнення з останнього коштів в сумі 11549,46 грн в дохід обласного бюджету.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що в ході ревізії фінансово-господарської діяльності відповідача було виявлено порушення ним вимог законодавства України, що призвели до завдання збитків обласному бюджету, які відповідач у добровільному порядку відшкодувати відмовляється.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2010 року позов задоволено: стягнуто з Диспансеру у дохід обласного бюджету кошти в сумі 11549,46 грн (далі Постанова суду).

Не погодившись із ухваленим судовими рішення, його оскаржив відповідач, який із покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги вказує, що відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду державною та комунального майна» (далі Закон №2269-XII)державну політику у сфері оренди здійснюють органи місцевого самоврядування стосовно майна, що перебуває у комунальній власності. Диспансер є спільною власністю територіальних громад області та перебуває в управлінні Обласної ради. Пунктом 14 додатку 2 до рішення Обласної ради «Про методику розрахунку і порядок використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області» від 27.04.2007 №177 (далі Методика №117) передбачено, що 50 відсотків орендної плати за оренду нерухомого майна перераховується до обласного бюджету та 50 відсотків - підприємству, організації. Відповідно до установчих документів, зокрема, пункту 1.3 Статуту Диспансеру, зареєстрованого розпорядженням Тернопільського міського голови від 13.03.2002 №266 (далі Статут), онкодиспансер є спеціалізованою лікувально-профілактичною установою. Оскільки диспансер є бюджетною установою, то наведені положення методики щодо перерахунку 50 відсотків орендної плати Диспансеру не стосуються. Враховуючи викладене, положення методики, що стосуються підприємств та організацій не поширюються на установи. Разом з тим, згідно із «Переліком груп власних надходжень бюджетних установ, вимоги щодо їх утворення та напрями використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 17.05.2002№659, визначено, що бюджетні установи отримують у повному обсязі плату за оренду майна, що їх належить. Згідно частини другої статті 119 Бюджетного кодексу України), передбачено, що поверненню до бюджету підлягають пошти, отримані у вигляді субвенції та використані не за цільовим призначенням. Інших підстав повернення коштів бюджетними установами до бюджету законодавством не передбачено та позивачем у позові не наведено. За таких обставин, КРУ не наведено нормативного акту, яким передбачено застосування фінансових санкцій до розпорядника бюджетних коштів за порушення вимог бюджетного законодавства та не вказано який саме склад бюджетного правопорушення диспансером допущено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2014 року

Постанову суду залишено без змін (далі Ухвала суду).

За наслідками касаційного перегляду вказаних вище судових рішень постановою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року касаційну скаргу Диспансеру задоволено частково. Ухвалу суду скасовано. Справу №2а-3220/10/1970 направлено на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду (далі Постанова).

Як зазначив Верховний Суду у своїй Постанові, що як видно з матеріалів справи відповідачем 13.10.2014 подано до суду апеляційної інстанції через канцелярію суду клопотання про дослідження доказів судом апеляційної інстанції (т.1, а.с.117-120), додатком до якого була довідка Головного фінансового управління Тернопільської обласної державної адміністрації (далі ОДА) від 16.02.2011 №22-11/6-349 (далі Довідка). Указане клопотання містить причини неможливості подання цієї довідки до суду першої інстанції та прохання дослідити таку. Судом апеляційної інстанції, за результатами перегляду рішення суду першої інстанції, 14.10.2014 винесено Ухвалу суду, з тексту якої не вбачається визнання судом апеляційної інстанції обґрунтованим неподання цього доказу до суду першої інстанції, дослідження і надання йому оцінки під час апеляційного перегляду справи чи визнання необґрунтованим неподання цього доказу. Таким чином, апеляційним судом порушено вимоги процесуального законодавства, зокрема частини другої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС; у редакції, чинній до 15.12.2017) в частині вирішення питання дослідження доказів, поданих відповідачем безпосередньо до суду апеляційної інстанції. З огляду на викладене, цей Суд зауважив, що суд апеляційної інстанції, розглянув апеляційну скаргу з порушенням вимог процесуального законодавства, а також з порушенням принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, як принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах, позбавив права відповідача на справедливий, всебічний та об`єктивний судовий розгляд, поданої ним апеляційної скарги.

17.06.2020 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший час у зв`язку із карантинними обмеженнями, що введені на території України відповідно до постанови КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211.

Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції вважає, що таке не підлягає задоволенню, оскільки поверхневі та загальні покликання на умови карантину зі сторони суб`єкта владних повноважень (апелянта) та іншої сторони по справі не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Про дату, час та місце розгляду справи позивач був повідомлений завчасно (01.06.2020), проте ними не було вжито будь-яких заходів для участі в розгляді справи, зокрема, не заявлено клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції.

Також відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, зважаючи що розглядувана справа уже неодноразово розглядалася судами різних інстанцій, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін (їх представників), за наявними у справі матеріалами. Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.

В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Додатково суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до частини п`ятої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС-2017) учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини (далі Суд) в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача та третьої особи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням висновків Верховного Суду, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що орендна плата за оренду об`єктів, що перебувають у комунальній власності, сплачується одночасно балансоутримувачеві та до відповідного місцевого бюджету в розмірі і пропорціях, що визначаються методикою, затвердженою органом місцевого самоврядування.

Висновки, що викладені у цих судових рішеннях, відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що відповідно до пункту 1.1.2.2 плану контрольно-ревізійної роботи на II квартал 2010 року КРУ проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Диспансеру за період з 01.01.2008 по 31.05.2010, за результатами якої складено акт від 09.07.2010 №04-22/48 (далі Акт; т.1 а.с.6-10).

Ревізією встановлено, що в період із 01.01.2008 по 31.12.2009 підконтрольна установа отримала 23098,91 грн орендної плати від здачі за оренду об`єктів нерухомого майна, що є комунальною власністю. Водночас у порушення пункту 14 Методики №177, відповідачем не перераховано до обласного бюджету частку в розмірі 50 відсотків від одержаної орендної плати за оренду нерухомого майна.

Внаслідок вказаного порушення Тернопільським обласним бюджетом недоотримано коштів у сумі 11549,46 грн (23098,91 грн : 2 = 11549,46 грн).

На підставі пункту 7 статті 10 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» (далі Закон №2939-XII) відповідачу було пред`явлено вимогу від 21.07.2010 №19-04-13-14/3860 (далі Вимога), пунктом 7 якої Диспансер було зобов`язано перерахувати в дохід обласного бюджету кошти в сумі 11549,46 грн. Термін виконання вимоги було встановлено до 23.08.2010 (т.1 а.с.11-13).

Зважаючи на те, що Диспансер не забезпечив виконання вказаної вимоги в частині перерахування до обласного бюджету половини орендних платежів за відповідний період, позивач звернувся до суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження державної контрольно-ревізійної служби регулювалися Законом №2939-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), яким регламентувалися завдання, права та функції цих органів.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2939-ХІІ головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб`єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2939-ХІІ державний фінансовий контроль реалізується державною контрольно-ревізійною службою через проведення державного фінансового аудита, перевірки державних закупівель та інспектування.

Інспектування здійснюється у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті (частина п`ята статті 2 Закону №2939-ХІІ).

Відповідно до статті 8 Закону №2939-XII органи державного фінансового контролю, зокрема, проводять у підконтрольних установах ревізії фінансово-господарської діяльності, використання і збереження фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильності визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов`язань, стану і достовірності бухгалтерського обліку та фінансової звітності; здійснюють контроль за усуненням недоліків і порушень, виявлених під час проведення державного фінансового контролю.

Згідно з «Положенням про Головне контрольно-ревізійне управління України» (далі ГКРУ), затвердженим Указом Президента України від 28.11.2000 №1265/2000 (далі Положення), ГКРУ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України.

ГКРУ здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку контрольно-ревізійні управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, а також контрольно-ревізійні підрозділи (відділи, групи) в районах, містах, районах у містах, у тому числі міжрайонні контрольно-ревізійні відділи (пункт 7 Положення).

Пунктом 5 Положення передбачено, що ГКРУ має право, зокрема: пред`являти у межах своєї компетенції керівникам та іншим посадовим особам об`єктів, які ревізуються або перевіряються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень (підпункт 12); порушувати перед відповідними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, стягувати в доход держави кошти, отримані за незаконними угодами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 14).

Положенням установлено, що ГКРУ відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за усуненням недоліків і порушень, виявлених ревізіями та перевірками, і в разі потреби вживає додаткових заходів до їхнього усунення (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Наведені норми узгоджуються з положеннями статті 10 Закону №2939-ХІІ, якою визначено права органу державного фінансового контролю. Зокрема, пунктами 7, 10 цієї статті ГКРУ, контрольно-ревізійним управлінням в Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, контрольно-ревізійним підрозділам (відділам, групам) у районах, містах і районах у містах надано право: 1) пред`являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; 2) звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Статтею 15 Закону №2939-ХІІ передбачено, що законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що ревізуються.

Частиною другою статті 2 Закону №2269-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Згідно з частиною другою статті 19 Закону №2269-XII методика розрахунку, пропорції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем і порядок використання орендної плати визначаються: Кабінетом Міністрів України для об`єктів, що перебувають у державній власності; органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим, для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування для об`єктів, що перебувають у комунальній власності.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та, у разі виявлення порушень, пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, державна контрольно-ревізійна служба має право звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Як вбачається з приписів частини другої статті 19 Закону №2269-XII методика розрахунку, пропорції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем і порядок використання орендної плати для об`єктів, що перебувають у комунальній власності, визначається саме органами місцевого самоврядування, а отже, є виключними повноваженнями таких.

Згідно з пунктом 9.1 Статуту Диспансеру майно є спільною власністю територіальних громад області, управління яким здійснює обласна рада (т.1 а.с.33).

Для регламентації процесу оренди майна спільної власності територіальних громад Тернопільської області рішенням Обласної ради від 27.04.2007 №177 затверджено Методику №117.

Пунктом 14 Методики №177 передбачено, що орендна плата, розрахована згідно з цією методикою, перераховується: за оренду нерухомого майна 50 відсотків орендної плати підприємству, організації, 50 відсотків до обласного бюджету (т.1 а.с.16-18).

Як видно зі змісту Акта, у порушення пункту 14 Методики №177, відповідачем у період із 01.01.2008 по 31.12.2009 не перераховано до обласного бюджету 50% одержаної орендної плати за оренду нерухомого майна, що складає 11549,46 грн.

Внаслідок допущеного порушення, відповідачем безпідставно отримано доходи від орендної плати, а обласним бюджетом недоотримано коштів у сумі 11549,46 грн.

Отже, як зазначено у пункті 54 Постанови КРУ на законних підставах направило відповідачу Вимогу, якою, зокрема, зобов`язало перерахувати в дохід обласного бюджету кошти в сумі 11549,46 грн частку (50 відсотків) отриманої орендної плати за оренду нерухомого майна, які було отримано та використано установою протягом періоду із 01.01.2008 по 31.12.2009.

Посилання відповідача-апелянта на те, що Методика №177 поширює свою дію лише на підприємства і організації, апеляційний суд відхиляє оскільки винятків для бюджетних установ у Методиці №177 не передбачено.

Щодо твердження відповідача про те, що вказана сума орендної плати вже зарахована до обласного бюджету, яка підтверджується Довідкою Головного фінансового управління ОДА(далі ГФУ), яка була подана до суду апеляційної інстанції разом із клопотанням про її дослідження (т.1 а.с.117-119), то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, за нормами частини другої, третьої стаття 195 КАС (в редакції, чинній на час подання відповідачем клопотання про дослідження доказів судом апеляційної інстанції, а саме Довідки) суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції може встановити нові обставини, якщо вони не встановлювалися судом першої інстанції у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Враховуючи зазначені норми, необхідно зауважити, що вказана Довідка Диспансером подавалась на спростування висновків, що викладені у Постанові суду про те, що відповідачем до обласного бюджету не перераховано частку в розмірі 50 відсотків від одержаної орендної плати за оренду нерухомого майна.

На переконання апелянта, цей факт не відповідає дійсності, оскільки згідно Довідки, що видана ГФУ на ім`я головного лікаря Диспансеру, надходження за оренду нерухомого майна за 2008-2009 роки відповідача відображені в річних звітах про виконання обласного бюджету за 2008-2009 роки за кодом платежу 25010300 «Плата за оренду майна бюджетних установ». Зазначені надходження враховані в складі доходів обласного бюджету за 2008-2009 роки (т.1 а.с.117-120).

Водночас, дослідивши зміст поданої Довідки, апеляційний суд вважає, що вона не може бути беззаперечним доказом на спростування вказаних вище висновків суду першої інстанції про неперерахування відповідачем до обласного бюджету 50 відсотків від одержаної орендної плати за оренду нерухомого майна. У ній не зазначено сум відповідних надходжень за спірний період до обласного бюджету та не вказано чи наведені надходження містили в собі суму, що визначена у Вимозі КРУ за наслідками проведеної ревізії.

Щодо посилань апелянта, що така Довідка не могла бути отримана раніше та подана до суду першої інстанції, то суд апеляційної інстанції хотів би зауважити, що з матеріалів справи видно, що Диспансер уже звертався до ГФУ про видачу подібної довідки 09.11.2010 на що йому 10.11.2010 було надано відповідь за №2.2-11/33-999 аналогічно викладеного у Довідці змісту, за винятком останнього абзацу про те, що «Зазначені надходження враховані в складі доходів обласного бюджету за 2008-2009 роки», якого ця відповідь не містила (т.1 а.с.79).

Відтак, стверджувати про те, що Довідка спростовує викладені у судових рішеннях висновки щодо не виконання відповідачем Вимоги та необхідності сплати у дохід обласного бюджету кошти в сумі 11549,46 грн за оренду нерухомого майна немає підстав.

Відповідно до статті 316 КАС-2017 суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС-2017, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Тернопільський обласний клінічний онкологічний диспансер» Тернопільської обласної ради залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2010 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС-2017.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 18 червня 2020 року.