Справа № 380/784/20
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2020-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/784/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Львівський окружний адміністративний суд в складі:
Головуючого-судді Сакалоша В.М.,
секретаря судового засідання Гулкевича В.О.,
за участю: позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Мазяра М.Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації, Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації про визнання протиправним і скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Голови Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації (далі Голова Кам`янка-Бузька РДА, відповідач 1), Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації (далі Кам`янка-Бузька РДА, відповідач 2) в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження Голови Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації;
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу освіти Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації;
- стягнути з Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 січня 2020 року до дня поновлення на роботі;
Ухвалою від 28.01.2020 суд відкрив загальне позовне провадження в адміністративній справі.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує наступним. До 31.12.2019 позивач займав посаду начальника відділу освіти Кам`янка-Бузького району Львівської області з якої його було звільнено у зв`язку із скороченням штату працівників. Своє звільнення ОСОБА_1 вважає незаконним, а розпорядження голови Кам`янка- Бузької РДА від 24.12.2019 «Про звільнення ОСОБА_2 » протиправним у зв`язку із допущеними грубими порушеннями норм законодавства про працю та спеціального законодавства, що регулює порядок проходження державної служби. Зазначає, що у попередженні про можливе звільнення не було зазначено про те, що посада позивача підлягає скороченню і у зв`язку з цим в штат Кам`янка-Бузької РДА вводиться інша посада, чим порушено вимоги ч. З ст. 49-2 КЗпП України. Також не було зазначено про можливість зайняти іншу рівноцінну, або менш оплачувану посаду.
Окремо позивач звертає увагу на той факт, що на час його звільнення у штаті працівників відділу освіти Кам`янка-Бузької РДА працювало 3 державних службовці - начальник та 2 інспектори. Відповідно до вимог законодавства про працю одного з інспекторів 31.12.2019 було скорочено. Розпорядженням голови Кам`янка-Бузької РДА від 23.12.2019 №31 8/02-08/19 «Про внесення змін до структури районної державної адміністрації» відділ освіти Кам`янка-Бузької РДА перейменовано у сектор освіти Кам`янка-Бузької РДА. Таке перейменування, як стверджує ОСОБА_1 відповідно до норм законодавства, що регулює проходження державної служби, передбачає чисельність державних службовців у такому структурному підрозділі - не менше 2. Після скорочення одного з інспекторів чисельність державних службовців у штаті тепер вже сектору освіти Кам`янка-Бузької РДА приведена у відповідність до чисельності працівників сектору. Крім цього, з числа наявних на той час у штаті відділу освіти державних службовців у ОСОБА_1 , як він вказує, була найвища кваліфікація (найбільший стаж державної служби, найвища посада, відповідна освіта, відсутність дисциплінарних стягнень, тощо). При цьому позивач наголошує на тій обставині, що не враховано також його переважне право на залишення на службі, як особи з інвалідністю II групи, як і не запропоновано іншої рівноцінної або менш оплачуваної посади в установі, хоча такі, як стверджує позивач наявні.
Особливу увагу позивач мотивуючи свої вимоги звертає на те, що вирішуючи питання його звільнення, суб`єкт призначення не повідомив, не кажучи вже про отримання згоди, первинну профспілкову організацію, членом якої є ОСОБА_1 , чим порушив вимоги ч. 2 ст. 43 КЗпП України.
При цьому позивач вважає безпідставними посилання на п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у преамбулі розпорядження голови Кам`янка- Бузької РДА від 24.12.2019 №72/01-05/19, який передбачає звільнення з державної служби у зв`язку з скороченням чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, оскільки прийнято рішення лише про перейменування відділу освіти у сектор освіти.
Також ОСОБА_1 на підтвердження протиправності оскаржуваного розпорядження звертає окрему увагу на те, що лише 23.12.2019 головою Кам`янка-Бузької РДА було винесено розпорядження 23.12.2019 №3 18/02-08/19 «Про внесення змін до структури районної державної адміністрації», яким внесено зміни до розпорядження голови районної державної адміністрації від 30.10.2019 №266/02-08/19 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації» в частині перейменування відділу освіти в сектор освіти. При цьому зазначає, що такі зміни стосувались лише відділу освіти, в той час як інших структурних підрозділів Кам`янка-Бузької РДА не стосувались. Прийняття таких управлінських рішень головою Кам`янка-Бузької РДА за вказаних обставин, на думку позивача, додатково підтверджує протиправність оскаржуваний дій посадових осіб Кам`янка-Бузької РДА.
Крім того, ОСОБА_1 вказує, що внаслідок вищенаведених обставин у йього погіршився стан здоров`я, погіршились самопочуття та емоційний стан, погіршились у зв`язку з цим взаємини з рідними, він став замкнутий в собі.
Враховуючи викладене ОСОБА_1 своє звільнення вважає незаконним, а розпорядження голови Кам`янка- Бузької районної державної адміністрації від 24.12.2019 «Про звільнення ОСОБА_2 » протиправним у зв`язку із допущеними грубими порушеннями норм законодавства про працю та спеціального законодавства, що регулює порядок проходження державної служби.
Адвокат Марусяк В.В., що діє в інтересах Голови Кам`янка-Бузької РДР та Кам`янка-Бузької РДР 20.02.2020 за вх. №9599 подав відзив. Відовідачі проти позову заперечують у повному обсязі з наступних підстав.
Розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації від 30.10.2019 року №1214/0/5-19 «Про затвердження граничної чисельності працівників апаратів районних державних адміністрацій та їх структурних підрозділів» була визначена гранична чисельність працівників апарату та структурних підрозділів Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації з 01.01.2020: усього 70 одиниць, у т.ч. - апарат - 15, управління, відділи та інші структурні підрозділи - 55.
На виконання згаданого розпорядження було прийнято розпорядження голови Кам`янка- Бузької районної державної адміністрації від 30.10.2019 року № 266/02-08/19 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації», яким була затверджена нова структура Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації відповідно до доведеної граничної чисельності. Цим розпорядженням у структурі районної державної адміністрації передбачено утворення сектору освіти Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації.
Зазначено також, що начальник відділу освіти районної державної адміністрації ОСОБА_1 30.10.2019 був попереджений про наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників РДА.
Зміна назви «відділ освіти» на «сектор освіти» зумовлена скороченням чисельності державних службовців структурного підрозділу з 3 одиниць до 2 одиниць, що є компетенцією виключно голови районної державної адміністрації.
Кам`янка-Бузька РДА наголошує, що законом передбачене виключне право керівника державного органу щодо переведення державного службовця на іншу посаду.
У зв`язку із відсутністю у структурі районної державної адміністрації посади «начальник відділу освіти» поновити позивача на цій посаді неможливо.
Зазначено також, що ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з розпорядженням голови Кам`янка-Бузької РДА від 24.12.2019 «Про звільнення ОСОБА_2 » у присутності працівників РДА.
Стосовно отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 від первинної профспілкової організації, зазначаємо наступне: відповідно до статті 431 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації.
Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, представник відповідачів зазначає, що такі є необґрунтованими, оскільки факт завдання шкоди не підтверджено, відсутній причинно-наслідковий зв`язок, а розмір шкоди не підкріплений жодними доказами.
З огляду на вищенаведене представник відповідачів позовні вимоги вважає такими що до задоволення не підлягають.
Вказує що з доказів долучених відповідачами до відзиву дійсно вбачається відсутність у штатному розписі посади «начальник відділу освіти Кам`янка-Бузької РДА», натомість введено посада «завідувач сектору освіти Кам`янка- Бузької РДА» ,яка хоч і не є рівноцінною, але є менш оплачуваною, а отже на переконання позивач підпадає під вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України та ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу». При цьому позивач вказує, що у штаті сектору залишився лише один державний службовець.
Стосовно членства ОСОБА_1 у профспілковій організації, позивач зазначає, що у відділі освіти Кам`янка-Бузької РДА функціонувала і продовжує функціонувати Кам`янка-Бузька районна організація профспілки працівників освіти і науки України, членом якої позивач був по день звільнення, що підтверджується фактом щомісячних відрахувань в якості професійних внесків з його заробітної плати.
Щодо акту складеного за фактом відмови позивача від ознайомлення з оскаржуваним розпорядженням, позивач зазначає, що у ньому відсутні значення «по-батькові» осіб що були присутні. Вказане, на переконання позивача, ставить під сумнів належність такого доказу.
Також позивач на спростування заперечень наголошує, на тому що факт погіршення стану здоров`я, який підтверджує завдання йому моральної шкоди підкріплений необхідними доказами.
Ухвалами без виходу до нарадчої кімнати від 10.03.2020 суд відмовив у задоволенні клопотання позивач ро залучення до участі у справі третьої особи та здійснив перехід до розгляду справи по суті позовних вимог.
Щодо відсутності у відповідачів обов`язку погоджувати питання звільнення ОСОБА_1 , з профспілковою організацією, представник відповідачів звертає увагу, що у разі коли державного службовця попереджено про наступне вивільнення на підставі п. 1 та 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» не пізніше ніж за 30 календарних днів, при цьому не застосовується положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єктів призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення. Також додатково зазначає, що надмірне емоційне сприйняття позивачем факту його звільнення не можу бути підставою для застосування до відповідачів обов`язку сплатити моральну шкоду.
Представник позивача 04.06.2020 за вх. №5108ел надав суду письмові пояснення відповідно до яких зокрема зазначає що звільнення ОСОБА_1 відбулося на підставі розпорядження Голови Кам`янка-Бузької РДА від 30.10.2019 №266/02-08/19 «Про впорядкування структури районної адміністрації» з подальшими змінами за погодженням департаменту освіти і науки ЛОДА, однак таке не містить підпису відповідальної особи , відтак не може братись до уваги.
У судовому засіданні по розгляду справи, позивач та його представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити.
Відповідачі явку представника не забезпечили. Були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення судового засідання чи проведення його без участі сторін судом не отримано.
З огляду на наведене підстав передбачених ст. 205, ст. 206 КАС України для відкладення розгляду справи судом не встановлено.
Заслухавши доводи сторони позивача, всебічно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Розпорядженням Кам`янка-Бузької РДА від 19.01.2016 №7/01-05 ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника відділу освіти Кам`янка-Бузької РДА з 21.01.2016.
На підставі вищенаведених управлінських рішень, розпорядженням Кам`янка-Бузької РДА від 24.12.2019 №72/01-05/19 «Про звільнення ОСОБА_2 », відповідно до ст.ст. 5,6,11,39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 87 Закону України «Про державну службу» 31.12.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу освіти Кам`янка-Бузької РДА у зв`язку із скороченням чисельності та штату державних службовців відділу освіти районної державної адміністрації (п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Не погоджуючись з даним розпорядженням, вважаючи дії відповідача протиправними, а своє звільнення незаконним, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір суд керувався наступним.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях регулює Закону України "Про державну службу" №889-VIII.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 КЗпП України, цим Кодексом регулюються трудові відносини всіх працівників, а ст. 4 Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Отже, до правовідносин, що виникли у цій справі, крім Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, підлягають застосуванню й положення КЗпП України.
Наведене узгоджується із правовими висновками сформульованими у постанові Великої палати ВС від 18.09.2018 у справі № 800/538/17.
Частина 3 статті 5 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII визначає, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII встановлено, що державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення.
Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п.1 ч.1 ст. 87 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII).
Як встановлено судом, вищенаведені обставини, і стали підставою для винесення оскаржуваного розпорядження.
Частини 3 та 4 статті 87 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII визначають процедуру, якої слід дотримуватися суб`єкту владних повноважень під час звільнення державного службовця.
Так, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.1. ч.1 ст.87 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Як вже зазначалося судом, на трудові відносини із державним службовцем поширюється законодавство про працю у частині відносин, не врегульованих Законом від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.
Так однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.
З наведеного вбачається, що суду для прийняття законного та обґрунтованого рішення необхідно з`ясувати чи була підстава для припинення державної служби ОСОБА_1 та чи дотримана процедура звільнення.
Щодо підстави звільнення з державної служби суд зазначає таке.
На виконання згаданого розпорядження було прийнято розпорядження голови Кам`янка- Бузької районної державної адміністрації від 30.10.2019 року № 266/02-08/19 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації», яким була затверджена нова структура Кам`янка- Бузької районної державної адміністрації відповідно до доведеної граничної чисельності. Цим розпорядженням у структурі районної державної адміністрації передбачено утворення сектору освіти Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації.
Отже, в Кам`янка-Бузькій РДА відбулися зміни в організації виробництва і праці, а саме - скорочення штату (ліквідація ряду посад) державних службовців, що в силу п.1 ч.1 ст. 87 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, є законною підставою для звільнення частини працівників Кам`янка-Бузької РДА, зокрема і ОСОБА_1 .
Відтак, суд приходить до висновку, що за встановлених у справі обставин, підстава для звільнення позивачки дійсно існувала, однак для того, щоб звільнення могло вважатися законним, роботодавцю необхідно дотриматися встановленої процедури. При цьому, недотримання процедурних гарантій при звільненні позивача є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації звільнення як незаконного та поновлення особи на посаді.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у відповідності до вимог вказаної норми був у встановлений спосіб попереджений про наступне звільнення та ознайомлений з таким попередженням, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Також суд зазначає, що приписи п.1 ч. 1 статті 87 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII спростовують покликання позивача та ті обставини, що відповідачами не було отримано попередньої згоди первинної профспілкової організації, оскільки з аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що такий обов`язок у даному випадку у відповідачів відсутній.
Проте, як вбачається з аналізу матеріалів справи, суб`єктом владних повноважень не виконано належним чином обов`язок запропонувати працівникові, який підлягає звільненню іншу посаду в цьому органі. Цього висновку суд дійшов керуючись такими мотивами.
За приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Вказана позиція висвітлена в постанові Верховного Суду у справі № 487/2191/17-ц від 12.05.2020, де предметом розгляду були подібні правовідносини
З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві, установі, організації протягом усього періоду та існували на день звільнення.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та залишена без змін Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2018, справа № 800/538/17.
Як установлено судом та підтверджено матеріалами справи, розпорядження «Про внесення змін до структури районної державної адміністрації» №318/02-08/19 щодо скорочення чисельності та штату державних службовців відділу освіти районної державної адміністрації на 1 (одну) штатну одиницю та зміну назви «відділу освіти» на «сектор освіти» було прийняте 23.12.2019, а звільнено позивача розпорядженням від 24.12.2019 з 31.12.2019.
Як зазначає відповідач, зміна назви структурного підрозділу має наслідком виведення із штатного розпису посади «начальника відділу» та введення посади «завідувач сектору». Чим власне відповідачі і обумовлюють неможливість переведення ОСОБА_1 на іншу посада, у зв`язку з чим винесене оскаржуване розпорядження.
Однак суд критично ставиться до вказаних тверджень і зазначає, що у відповідача було достатньо часу (з 23.12.2019 до 31.12.2019) для того, щоб вирішити питання заповнення вакантної посади «завідувач сектора», насамперед, шляхом надання пропозиції її зайняти ОСОБА_1 , як працівнику з відповідною освітою та кваліфікацією, чого зроблено не було.
Крім того, із урахуванням правових висновків Верховного Суду, обов`язок роботодавця пропонувати вакантну посаду носить триваючий характер, та виникає з моменту попередження про звільнення і діє до дня звільнення працівника. Натомість за обставин цієї справи встановлено, що ОСОБА_1 не було запропоновано вказану посаду, незважаючи на те, що розпорядження про затвердження нового штату державних службовців у Кам`янка-Бузькій РДА було винесене до звільнення позивача.
Щодо причин за яких відповідач не пропонував позивачу вакантну посаду «завідувач сектора», а саме покликання у відповіді на відзив на те, що призначення на неї можливе лише за результатами проведення конкурсу, а рішення про її заміщення без конкурсу не приймалося, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу» прийняття рішення про призначення чи переведення на посаду державної служби є виключним правом суб`єкта призначення, у даному випадку - Голови РДА. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону України» Про державну службу» у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу. Тобто законодавцем встановлене диспозитивне право призначення відповідної особи на посаду державної служби без проведення процедури конкурсу, проте аж ніяк не обов`язок вчинення таких дій. Зазначене, зокрема підтверджує і відповідач (лист Про надання інформації від 26.05.2020 №568/01-53).
З огляду на вказане , доводи представника відповідачів , щодо не прийняття рішення про зайняття вакантної новоутвореної посади без конкурсу, суд до уваги не бере, і вважає що це, не виключало обов`язку роботодавця запропонувати вказану посаду ОСОБА_1 , адже судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що позивач за освітніми та кваліфікаційними ознаками відповідав їй.
Суд бере до уваги що ч. 3 ст.87 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII передбачено, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
Однак повторно наголошує, що посада «завідувач сектору» була введена до винесення розпорядження про звільнення ОСОБА_1 і повинна була бути йому запропонована, як вакантна.
У зв`язку з цим суд зазначає, що стороною відповідачів не спростовано правової позиції позивача щодо необхідності надання йому пропозиції перейти на таку ж роботу, або менш оплачувану посаду.
Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню в контексті вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень їх посадових чи службових осіб, адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З сукупного аналізу доказів та обставин справи є підстави для висновку про невідповідність оскаржуваного розпорядження Голови Кам`янка-Бузької РДА «Про звільнення ОСОБА_2 » від 24.12.2019 №72/01-05/19 вимогам ч.2 ст.2 КАС України
Оскільки, ОСОБА_1 звільнено з роботи з порушенням вимог КЗпП України, то згідно статті 235 КЗпП України є підстави для його поновлення на роботі.
Щодо поновлення позивача на роботі та аргументу відповідача про неможливість цього, у зв`язку із відсутністю такої посади після скорочення штатної чисельності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вже було встановлено судом при звільненні позивача відповідачем було порушено встановлений законом порядок звільнення, а тому, керуючись положеннями ч.1 ст. 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Слід також зазначити, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді, на зайняття якої він погоджується, або внести відповідні зміни до штатного розпису, ввівши скорочену посаду.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 3 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992, у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст. 235 КЗпП). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.
Аналогічна норма міститься у ст. 240-1 КЗпП України у якій зазначено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».
З аналізу наведених норм очевидним є висновок про те, що неможливість поновлення працівника на попередній посаді може бути пов`язано виключно з однією обставиною - повною ліквідацією підприємства, установи, організації.
У випадку ж скорочення штатної чисельності в державному органі можливість поновлення працівника на посаді продовжує існувати, і у такому випадку, як зазначалося вище, позивач має бути поновлений на рівнозначній посаді, на зайняття якої він погоджується, або на скороченій посаді, яку слід ввести до штатного розпису на виконання судового рішення. При цьому, вчинення вказаних дій з метою створення умов для виконання рішення суду, є обов`язком відповідача, та є наслідком незаконного звільнення ОСОБА_1 .
Крім того, ч. 2 ст. 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Як ч. 1 ст. 94 КЗпП України, так і ч. 1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 ст. 94 Кодексу і ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Враховуючи наведене, вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушено прогулу підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.
Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб) вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно з ч. 2 п. 5 Постанови, доведенню підлягають:
1) наявність моральної шкоди;
2) протиправність діяння її заподіювача;
3) наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача;
4) наявність вини останнього в заподіянні шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Проте позивачем в обґрунтування існування таких страждань не конкретизовано, яка саме моральна шкода була заподіяна позивачу, та не наведено обґрунтувань причинно-наслідкового зв`язку виникнення зазначеної шкоди та дії (бездіяльність) відповідача, що є обов`язковою умовою для встановлення судом обґрунтованості заявленої моральної шкоди.
Достатніх доказів, які б підтверджували ступінь такої шкоди або моральних страждань та причинно-наслідковий зв`язок позивачем до суду не надано.
З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, а відтак зазначена вимога задоволенню не підлягає.
Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Зібрані і досліджені матеріали цієї справи підтверджують та обґрунтовують позовні вимоги, з якими до суду звернувся позивач в частині. У той же час, відповідачем не доведено правомірність своїх дій і рішення у відповідності до вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Основного Закону та ч. 2 ст. 2 КАС України, з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Підстав для розподілу судових витрат у відповідності до вимог ст. 139 КАС України у суду немає.
Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов підлягає до часткового задоволення.
Керуючись ст. ст. 14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 КАС України, суд,
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати розпорядження Голови Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації Львівської області від 24.12.2019 «Про звільнення ОСОБА_3 Ковтала» №72/01-05/19.
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу освіти Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації Львівської області.
Стягнути з Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 січня 2020 року до дня поновлення на роботі.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу освіти Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації Львівської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 17.06.2020.

Суддя В.М. Сакалош