Справа № 160/5200/20
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2020 року Справа № 160/5200/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Боженко Н.В.
13 травня 2020 року ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі-відповідач), в якій позивач просить суд:
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим що, 08 квітня 2020 року через особовий кабінет порталу електронних послуг Пенсійного фонду України, з використанням електронного цифрового підпису звернувся до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі з заявою та електронними фотокопіями документів необхідними для призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Відповідачем листом від 15.04.2020 № 3044/03.05-17, відмовлено в призначені пенсії за вислугу років, за відсутності стажу необхідного для призначення цього виду пенсії. Однак, на момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України 22.03.1999 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ. Позивач як особа, що належать до певної категорії працівників, був учасником правовідносин, у яких об`єктивно передбачав настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто легітимне очікування позивача було пов`язано саме з положеннями Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ до внесення змін законом України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року. Отже, зміна умов призначення пенсії, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування позивача, погіршило його юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних з реалізацією права виходу на пенсію. Відповідно до записів трудової книжки позивача станом на 08.04.2020 року стаж роботи на посадах прокурорів - 21 рік 0 місяців 17 днів та 2 роки 4 місяці 29 днів - половина стажу за період навчання у вищому навчальному закладі (з 01.09.1993 по 27.06.1998 роки). Позивач не погоджується з висновками відповідача викладеними у листі відмові в призначенні пенсії за вислугою років, у зв`язку із чим звернувся до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 160/5200/20. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
03 червня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому надано заперечення проти позовної заяви та зазначено, що пенсійний орган листом від 15.04.2020 № 3044/03.05-17 відмовив ОСОБА_1 у призначені пенсії, оскільки згідно наданих документів, вислуга років, що дає право на пенсію складає 23 роки 4 місяці 8 днів, що недостатньо для призначення пенсії. Станом на дату звернення ОСОБА_1 до пенсійного органу необхідними умовами для призначення пенсії за вислугу років були: а) стаж за вислугу років - 24 роки 6 місяців; б) стаж на посадах прокурорів - 14 років 6 місяців. Таким чином, оскільки стаж позивача не достатній для призначення пенсії за вислугу років, то у спірних правовідносинах відповідач не порушив права позивача на пенсію.
Дослідивши докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01 вересня 1993 року по 27 червня 1998 року навчався у вищому юридичному навчальному закладі Національна юридична академія України імені Ярослава Мудрого.
Згідно записів в трудовій книжці серії НОМЕР_2 позивача, з 22.03.1999 року по теперішній час працює в органах прокуратури України.
08 квітня 2020 року через особовий кабінет порталу електронних послуг Пенсійного фонду України, з використанням електронного цифрового підпису звернувся до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі з заявою та електронними фотокопіями документів, необхідними, для призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».
Листом від 15 квітня 2020 за № 3044/03.05.2017 відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії, посилаючись при цьому на п. 1 ст. 86 закону «Про прокуратуру» № 1697-VІІ в діючої редакції, відповідно до якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців. Згідно наданих документів стаж роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років, становить 23 роки 4 місяці 8 днів, що недостатньо для призначення пенсії.
Не погодившись із прийнятим рішенням позивач звернувся з даним позовом до суду.
Беручи до уваги наведені обставини, надаючи правову оцінку даним правовідносинам, суд зазначає таке.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Згідно вимог статті 62 Закону України «Про Пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Як вбачається із записів трудової книжки серії НОМЕР_2 , позивач у період з 22.03.1999 року та по теперішній час працює в органах прокуратури України, а саме:
- Стажист на посаду слідчого прокуратури Юр`ївського району (22.03.1999-22.03.2000);
- Слідчий прокуратури Юр`ївського району (22.03.2000-02.08.2001);
- Слідчий прокуратури м. Тернівки (02.08.2001-18.04.2002);
- Слідчий Дніпропетровської транспортної прокуратури (18.04.2002- 08.09.2003);
- Старший слідчий Дніпропетровської транспортної прокуратури (08.09.2003-14.12.2005);
- Старший слідчий слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області (14.12.2005-26-07.2006);
- Старший слідчий прокуратури Красногвардійського району м. Дніпропетровська (26.07.2006-19.04.2011);
- Старший слідчий слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області (19.04.2011-08.02.2012);
- Слідчий в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області (08.02.2012-11.10.2013);
- Старший прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Дніпропетровської області (11.10.2013-23.06.2014);
- Прокурор прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська (23.06.2014-25.05.2015);
- Слідчий в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області (25.05.2015-29.01.2016);
- Слідчий в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області (29.01.2016-16.04.2018);
- Прокурор другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Дніпропетровської області (16.04.2018-15.04.2019);
- Прокурор другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Дніпропетровської області (15.04.2019 до теперішнього часу).
На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (22.03.1999 року) діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ (далі - Закон №1789-ХІІ).
Статтею 50-1 закону № 1789-ХІІ (в редакції Закону України №3314-ІV від 02.02.2006 р.) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Відповідно до частини 5 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" до вислуги років, що дає право на пенсію згідно цією статтею зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.
Відповідно до ст. 28 Закону України «Про вищу освіту» академія, інститут - галузевий (профільний, технологічний, технічний, педагогічний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) заклад вищої освіти, що провадить інноваційну освітню діяльність, пов`язану з наданням вищої освіти на першому і другому рівнях за однією чи кількома галузями знань, може здійснювати підготовку на третьому і вищому науковому рівнях вищої освіти за певними спеціальностями, проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність.
Отже, до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років згідно Закону України "Про прокуратуру" зараховується, зокрема, половина строку навчання у вищому навчальному закладі, оскільки позивач навчався у вищому юридичному навчальному закладі Національна юридична академія України імені Ярослава Мудрого, відповідно половина строку навчання складає - 2 роки 4 місяці 29 днів.
Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
За приписами ст. ст. 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. (рішення № 5-рп/2002).
22 травня 2008 року Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.
Визнання законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.
Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи (лист Відділу з питань призначення пенсій Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 15.04.2020 № 3044/03.05-17), стаж роботи позивача на посадах, які надають право на призначення пенсії за вислугу років, становить 23 роки 4 місяці 8 днів.
Таким чином, враховуючи наведені норми права, позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.
Посилання ж відповідача у листі від 15.04.2020 № 3044/03.05 - 2017 на положення Закону №1697-ІІ в якості обґрунтування підстав відмови у призначенні пенсії за вислугу років суд вважає таким, що не ґрунтується на положенні Основного Закону.
Закон України «Про прокуратуру» №1697-VІІ (далі - Закон №1697-VІІ) прийнятий 14 жовтня 2014 року та набрав чинності з 15 липня 2015 року.
Відповідно до частини 1 статті 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.
Отже, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції Закону України №3314-ІV від 02.02.2006 р.), що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.
Частинами першою - третьою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.
Пенсія як гарантована щомісячна грошова виплата та вид соціального забезпечення є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Стаття 1 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, у редакції протоколів № 11 та № 14 (04 листопада 1950 року), визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011).
Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання (очікування) отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції Закону України №3314-ІV від 02.02.2006 р.), які в подальшому були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII, що є неприпустимим в розумінні Конституції України.
Виходячи з викладеного, суд вважає, що не призначення позивачу пенсії за вислугу років за наявності стажу роботи, встановленого статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ, в редакції Закону України №3314-ІV від 02.02.2006 р., є втручанням у його майнові права у розумінні статті 1 Першого протоколу.
Відтак, відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком за наявності необхідного стажу роботи на посадах, які надають право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, що викладена у листі від 15.04.2020 № 3044/03.05-17, протиправна, не ґрунтується на положенні Основного Закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до приписів ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, суд вважає необхідним вирішити спір на підставі норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції Закону України №3314-ІV від 02.02.2006 р.), та захистити порушене право позивача на пенсійне забезпечення.
Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 р. (в редакції Закону України №3314-ІV від 02.02.2006 р.).
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 р. (в редакції Закону України №3314-ІV від 02.02.2006 р.), виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від суми щомісячного заробітку та без обмеження максимального розміру пенсії.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Роз`яснити, що відповідно до п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження, передбачений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя Н.В. Боженко