Справа № 300/2092/19
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/2092/19 пров. № А/857/1222/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судового засідання Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року, прийняте суддею Микитин Н.М. в м.Івано-Франківськ о 10 годині 07 хвилині, повний текст складено 16 грудня 2019 року, у справі № 300/2092/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 10.05.2019 № Ф-135034-55 У у сумі 12 582,90 грн.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначає, що відповідач в порушення вимог статей 4, 7, 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", ст. 178 Податкового кодексу України 10.05.2019 сформував і скерував позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-135034-55 У на загальну суму 12 582,90 грн. по єдиному внеску. Зазначає, що з 05.12.2008 має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, однак, вважає, що у нього відсутній борг зі сплати єдиного внеску за 4 квартали 2018 та 1 квартал 2019 року, оскільки підстави його нараховувати за період, коли він перебував у трудових відносинах та сплату єдиного соціального внеску здійснювали його роботодавці, були відсутні. Заяви за формою № 1-ЄСВ про взяття на облік платника єдиного внеску не подавав. Реалізовував своє право на заняття адвокатською діяльністю не як самозайнята особа, а як найманий працівник. Відтак, роботодавці щомісячно сплачували єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за нього, як найманого працівника, в розмірі що перевищує розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року, позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Головне управління ДФС в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», починаючи з 01.01.2017 року позивач зобов`язаний сплачувати до державного бюджету зобов`язання зі сплати єдиного внеску, навіть, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) від адвокатської діяльності у звітному періоді, а також незважаючи на те, що він перебував у такому періоді у трудових відносинах і за нього як за найманого працівника єдиний внесок сплачував роботодавець.

При цьому, базу нарахування єдиного внеску зобов`язані визначати платники, як ті, що отримують, так і ті, які не отримують дохід від провадження незалежної діяльності. Відтак, у зв`язку із несплатою у 2018 році та 1 кварталі 2019 мінімального страхового внеску у позивача виникла недоїмка в загальному розмірі 12582,90 грн. за провадження незалежної професійної діяльності. Наявність такої заборгованості стало підставою для формування оскаржуваної вимоги.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та залишити позов без розгляду.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає вимоги та доводи апеляційної скарги безпідставними, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від відповідача на електронну пошту суду 09.06.2020 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у якому покликається на те, що оскільки постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 20.03.2020 №242, від 25.03.2020 №239, від 29.03.2020 №241, від 22.04.2020 №291, від 04.05.2020 №343, від 20.05.2020 №392), введено карантині заходи на усій території України з 12.03.2020 до 22.06.2020 та у зв`язку з відсутністю пасажирського транспортного сполучення між містом Івано-Франківськ та містом Львовом, просить відкласти розгляд справи на іншу дату.Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року статтю 195 КАС України після частини третьої доповнено новою частиною такого змісту: "4. Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України".

На виконання вимог приведеного закону Восьмим апеляційним адміністративним судом (на період вжитих Урядом України карантинних заходів) забезпечено доступ сторін та учасників справи до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції (згідно ч.4 ст. 195 КАС України) зі всіма учасниками справи, які виявили таке бажання та повідомили про нього суд. Окрім того, судом забезпечено можливість надіслання на адресу суду процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи (в тому числі і письмових пояснень, відзивів, доказів тощо) засобами як поштового так і електронного зв`язку, про що повідомлено на офіційному сайті суду.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції у період дії карантинних заходів забезпечено процесуальну можливість для сторін та учасників справи доступу до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції та надіслання до суду апеляційної інстанції необхідних процесуальних документів та письмових пояснень у даній справі для урахування їх під час розгляду апеляційної скарги.

При цьому колегією суддів враховано, що діяльність органу ГУ ДПС в Івано-Франківській області на період проведення карантинних заходів припинена не була, а, відтак, у відповідача була процесуальна можливість прийняти участь у розгляді даної справи шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції та висловлення своєї позиції, як в усній так і у письмовій формі, шляхом надіслання на поштову чи електронну адресу суду.

Проте, сторони не зважаючи на широкий обсяг прав, наданих їм щодо забезпечення їх процесуальні можливості доступу до суду таким правом не скористалися без поважних причин.

З огляду на приведені обставини справи, колегія суддів вважає, що відкладення розгляду справи є необґрунтованим та таким, що призводить до свідомого затягування сторонами розгляду справи, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо граничних строків розгляду апеляційних скарг.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін (їх представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.

В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Відтак, розгляд апеляційної скарги здійснюється судом з урахуванням наявних матеріалів справи, пояснень представників сторін, як усних так і письмових та додаткових доказів наявних у матеріалах справи та таких, що надійшли на адресу суду від сторін та учасників засобами як засобами поштового так і електронного зв`язку.

Враховуючи те, що участь сторін в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась, та у відповідності до ч.4 ст.229, ч. 2 ст. 313 КАС України, їхня неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи, колегія суддів відмовляє у задоволенні поданих клопотань і проводить розгляд апеляційної скарги за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується Свідоцтвом № 673 від 05.12.2008 виданим Івано-Франківською обласною КДКА (а.с.25).

Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 29.05.2003, позивач 17.05.2017 прийнятий на роботу в ТОВ «Франко-ПАК» на посаду юрисконсульта (наказ № 76/17 від 16.05.2017), 19.10.2018 - звільнено з роботи за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 172/18 від 08.10.2018). З 09.11.2018 по 02.09.2019 позивач працював у ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат» на посаді юрисконсульта (а.с. 21).

На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів контролюючий орган сформував та надіслав позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-135034-55 від 10.05.2019, відповідно до якої Головне управління Державної фіскальної служби України в Івано-Франківській області вимагає сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 12 582,90 грн. за 4 квартали 2018 та 1 квартал 2019 (а.с.16).

Вважаючи вказану податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оскарженої податкової вимоги, скасувавши її, виходячи з наступного.

Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп.пп. 14.1.195, 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України самозайнята особа це платник податку, який є фізичною особою підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. В свою чергу, незалежна професійна діяльність це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб; працівник це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно з п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону № 5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Статтею 13 Закону № 5076-VI визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Колегія суддів зазначає, що зазначеними вище нормами чітко не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює.

Системний аналіз наведених норм, на думку колегії суддів, свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. А за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. При цьому, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи наведе вище правове регулювання, колегія суддів вважає, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб для досягнення вказаної вище мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Відповідно, особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, якщо вона не є найманим працівником. А у випадку, якщо така особа є найманим працівником, вона є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

В свою чергу, інше тлумачення наведених вище норм Закону № 2464-VI, яке надає відповідач, а саме, що адвокат зобов`язаний сплачувати до державного бюджету зобов`язання зі сплати єдиного внеску, навіть якщо не отримує дохід (прибуток) від адвокатської діяльності у звітному періоді, а також незважаючи на перебування у трудових відносинах і сплату за нього як за найманого працівника єдиного внеску роботодавцем, колегія суддів вважає помилковим, оскільки це спричиняло б подвійну сплату єдиного внеску (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

За час роботи позивача у ТОВ «Франко-ПАК» і ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат», останні сплачували за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, чого не заперечує відповідач. Водночас, доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально відповідач суду не надав і судом таких фактів не встановлено.

Також, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що наявність у ОСОБА_1 свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише надає йому право на здійснення такої діяльності, однак саме по собі не є доказом безпосереднього здійснення адвокатської діяльності та отримання від неї доходу.

В контексті спірних правовідносин колегія суддів враховує, що, як правильно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_1 своє право на заняття адвокатською діяльністю у спірному періоді реалізовував не як самозайнята особа, а як найманий працівник юрисконсульт ТОВ «Франко-ПАК» та ТДВ «Івано-Франківський хлібокомбінат». При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з нормами процесуальних кодексів у всіх видах судочинства у більшості категорій справ представниками юридичних осіб в суді (крім законних представників) можуть бути лише адвокати.

Не змінює зазначеного вище правового регулювання спірних правовідносин і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом, зокрема, у постанові від 27.11.2019 року у справі № 160/3114/19, від 05.03.2020 року у справі №824/509/19-а.

Також, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, з якої слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» та «Щокін проти України»).

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на лист Державної фіскальної служби України від 13.03.2017 року № 3425/П/99-99-13-02-03-14, в якому зазначено, що особи, які провадять незалежну професійну діяльність, повинні перебувати на обліку в органах доходів і зборів як платники єдиного внеску та навіть якщо така особа не отримує дохід (прибуток) у звітному періоді від незалежної професійної діяльності, вона зобов`язана визначити базу нарахування єдиного внеску, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем, оскільки даний лист не є нормативно-правовим актом і не відноситься до джерел права, які застосовуються судом, а носить інформаційний та рекомендаційний характер.

Крім того, слід зазначити, що роз`яснення, надані у вказаному листі, суперечать положенням наведених вище норм законодавства та практиці Верховного Суду.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків постанови суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 300/2092/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, з врахуванням ч.3 розділуVI Прикінцевих положень КАС України.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 16.06.20