Справа № 380/1496/20
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/1496/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.

розглянувши у письмовому провадженні у м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Сокальської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Сокальської районної державної адміністрації, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження керівника апарату Сокальської РДА «Про звільнення» від 22.01.2020 року №6/02-07;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу культури, молоді та спорту Сокальської районної державної адміністрації з 22.01.2020 року;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Аргументами позовних вимог є те, що, на думку позивача, розпорядження про її звільнення є незаконним та грубо порушує норми Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) та Закон України «Про держану службу». Так, відповідач виніс розпорядження від 22.01.2020 року за №6/02-07 про звільнення позивача у зв`язку із скороченням штату районної державної адміністрації, однак фактично чисельність штату не було змінено відповідно до розпорядження «Про впорядкування структури Сокальської районної державної адміністрації» від 30.10.2019 року № 339 з врахуванням наступних змін. В даному випадку, фактично відбулась реорганізація відділу молоді та спорту Сокальської РДА шляхом приєднання його до відділу з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської РДА та перейменуванням у відділ культури, молоді та спорту Сокальської РДА, граничну чисельність працівників якого встановлено 4 штатні одиниці. Позивач вказує також на те, що ОСОБА_1 звільнено під час тимчасової непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності від 22.01.2020 року. Окрім того, Сокальською РДА при винесенні спірного розпорядження не враховано переважного права на залишенні на роботі позивачки та не запропоновано одночасно з попередженням про звільнення в зв`язку з скороченням штату посаду начальника перейменованого відділу культури, молоді та спорту Сокальської РДА.

Відповідачем у строк встановлений судом відзиву не подано, а тому відповідно до ч.6 ст.162 КАС України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою суду від 11.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою суду, занесеною у протокол підготовчого засідання від 02.06.2020 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив таке.

ОСОБА_1 на підставі розпорядження від 05.04.2013 року №54/02-33 прийнято на посаду головного спеціаліста відділу з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської РДА.

Відповідно до розпорядження Сокальської РДА від 10.04.2013 року №57/02-33 позивачем пройдено стажування на посаду начальника відділу з питань культури , охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської РДА з 10.04.2013 року по 23.04.2013 року.

Розпорядження Сокальської РДА від 25.04.2013 року №63/02-33 ОСОБА_1 призначено виконуючою обов`язки начальника відділу з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської РДА, як таку, що успішно пройшла стажування та увільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій районної державної адміністрації.

Розпорядження Сокальської РДА від 26.10.2015 №168/01-02 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу з питань культури , охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської РДА увільнивши від виконуючої обов`язки начальника відділу з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської РДА, з 27.10.2015 року.

Розпорядженням Сокальської РДА «Про впорядкування структури Сокальської районної державної адміністрації» від 30.10.2019 року № 339 затверджено перелік структурних підрозділів Сокальської РДА, затверджено граничну чисельність працівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів районної державної адміністрації, а також реорганізовано відділ молоді та спорту Сокальської РДА, відділ освіти Сокальської РДА шляхом приєднання до відділу з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської РДА, перейменувавши у відділ культури, освіти, молоді та спорту Сокальської РДА.

22.11.2019 року повідомленням про вивільнення ОСОБА_1 повідомлено про майбутнє звільнення згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України (п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»), яке відбудеться 22.01.2020 року, у зв`язку із скороченням штату районної державної адміністрації.

Розпорядженням Сокальської РДА від 25.11.2019 року № 364 «Про внесення змін у розпорядження районної державної адміністрації від 30 жовтня 2019 р. № 339» назване розпорядження викладено у новій редакції, згідно якої реорганізовано відділ молоді та спорту Сокальської РДА шляхом приєднання до відділу з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської РДА, перейменувавши у відділ культури, молоді та спорту Сокальської РДА та затверджено в структурі Сокальської РДА відділ культури, молоді та спорту з граничною чисельністю працівників 4 штатних одиниці.

Розпорядженням Сокальської РДА від 05.12.2019 року від № 378 «Про внесення змін до розпоряджень районної адміністрації» внесено зміни до Переліку структурних підрозділів Сокалької РДА та Граничної чисельності працівників, затверджених вищевказаним розпорядженням «Про впорядкування структури Сокальської районної державної адміністрації» від 30.10.2019 року № 339 та визнано таким, що втратило чинність вищевказане розпорядження від 25.11.2019 року № 364 «Про внесення змін у розпорядження районної державної адміністрації від 30.10.2019 року № 339».

22.01.2020 року розпорядженням керівника апарату Сокальської РДА «Про звільнення» №6/02-07 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій районної державної адміністрації у зв`язку і скороченням чисельності та штату районної державної адміністрації.

При цьому, відповідно до листка непрацездатності від 22.01.2020 року серії АДФ № 971990 ОСОБА_1 з 22.01.2020 року до 01.02.2020 перебувала на лікарняному.

Позивач не погодилась з розпорядженням Сокальської РДА «Про звільнення» від 22.01.2020 року №6/02-07, звернулася до суду з даним позовом.

Відтак, змістом спірних правовідносин є правомірність винесення розпорядження Сокальської РДА «Про звільнення» від 22.01.2020 року №6/02-07.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2-3 ст. 5 Закону України від 10.12.2015 року за № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII), в редакції щодо діяла на час виникнення спірних правовідносин) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пункт 4 ч.1 ст. 83 Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.

Пункт 1 ч. 1 ст.87 цього ж Закону серед підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення встановлює таку: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до ч. 5 ст. 87 Закону № 889-VIII, наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі п.1 ч.1ст. 87 Закону № 889-VIII на час виникнення спірних правовідносин регулювалася нормами КЗпП України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами ч.1-3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст.48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ч. 1 ст. 40 КЗпП України, ч.1-3 статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Положеннями ч. 1 ст. 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За правилами ч. 2 цієї статті при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (частина третя цієї ж статті).

Відтак, суд зазначає, що при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тому, при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. За відсутності різниці у кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен здійснити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом підготовки довідки в довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясов увати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

При цьому, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Застосування вищезгаданих правових норм у наведений спосіб відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 08.05.2019 року у справі №806/1175/17, а тому суд, у відповідності до вимог ч.5 ст.242 КАС України, враховує такий при вирішенні даної справи.

Під час судового розгляду установлено, що ОСОБА_1 було попереджено про скорочення під розписку 22.11.2019 року (підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою позивача), а тому двох місячний строк попередження про наступне звільнення спливав 22.01.2020 року.

В цьому випадку відповідачем дотримано законодавчо встановленого обов`язку щодо попередження про наступне вивільнення.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази дотримання відповідачем обов`язку щодо пропозиції працівникові всіх наявних вакантних посад, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

При цьому, судом не надається оцінка доводам позивача щодо порушення її першочергового права на зайняття посади, оскільки реалізація такого права є наслідком пропозиції посад, чого не було зроблено під час попередження про наступне можливе звільнення.

Таким чином, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів дотримання ним установленої законом процедури звільнення ОСОБА_2 .

Окрім того, спірним розпорядженням позивача звільнено з роботи у період тимчасової непрацездатності, зокрема, позивачка відповідно до листка непрацездатності від 22.01.2020 року серії АДФ № 971990 з 22.01.2020 року до 01.02.2020 була звільнена від роботи.

В той же час, як вже зазначалось вище, частиною 5 ст.87 Закону № 889-VIII передбачено можливість видачі такого розпорядження у період тимчасової непрацездатності, однак датою звільнення в такому випадку є перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності.

Таким чином, звільнення позивача спірним розпорядження з зазначенням дати звільнення 22.01.2020 року не відповідає вимогам закону, що свідчить про протиправність такого розпорядження.

Стосовно позовних вимог про поновлення на посаді та про стягнення середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

ОСОБА_1 була звільненою з посади начальника відділу з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій районної державної адміністрації.

А тому, позовні вимоги, щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу культури, молоді та спорту Сокальської РДА з 22.01.2020 року не можуть бути задоволені у запропонований позивачем спосіб, оскільки така позовна вимога суперечить положенням ч.1 ст. 235 КЗпП України якою встановлено обов`язок поновлення на посаді з якої працівника звільнено.

Оскільки розпорядження про звільнення є протиправним, звільнення не може вважатись законним, а тому позивач підлягає поновленню на попередній посаді, у відповідності до наведеної норми.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При цьому, у відповідності до підп. «з» п.1, п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, основою для визначення середнього заробітку є середньоденна (годинна) заробітна плата.

В матеріалах справи наявна довідка №7/04 від 15.05.2020 року зі змісту якої вбачається, що середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 595 грн. 01 коп. з урахуванням податків та обов`язкових платежів; середньомісячний розмір заробітної плати позивача становить 12495 грн. 27 коп. з урахуванням податків та обов`язкових платежів.

Визначаючи кількість днів, за які належить стягнути середній заробіток за вимушений прогул, судом враховано період з 23.01.2020 року по 18.06.2020 року та лист Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року за №1133/0/206-19. Така кількість днів становить 102.

З врахуванням викладеного, сума, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 60691 грн. 02 коп., за виключенням податків та обов`язкових платежів.

При цьому, суд зазначає, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, не передбачено жодних підстав для зменшення його розміру за обставин отримання допомоги по безробіттю.

При цьому судом враховано висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 року у справі №826/2532/16, а тому суд, у відповідності до вимог ч.5 ст.242 КАС України, враховує такий при вирішенні даної справи.

Крім того, відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав, а тому суд, у відповідності до ч.4 ст.159 КАС України, кваліфікує такі дії як визнання ним позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість та підставність позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування розпорядження керівника апарату Сокальської РДА «Про звільнення» від 22.01.2020 року за №6/02-07; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської районної державної адміністрації з 23.01.2020 року; стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. В іншій частині у задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, постанова в частині поновлення та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню в силу положень ст.371 КАС України.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такі належить присудити на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження керівника апарату Сокальської районної державної адміністрації «Про звільнення» від 22.01.2020 року №6/02-07.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань культури, охорони культурної спадщини, туризму та релігій Сокальської районної державної адміністрації з 23.01.2020 року.

Стягнути з Сокальської районної державної адміністрації (, Львівська область, м.Сокаль, вул.А.Шептицького, 26) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 (шістдесят тисяч шістсот дев`яносто одна) грн. 02 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за виключенням податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 12495 (дванадцять тисяч чотириста дев`яносто п`ять) грн. 00 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів, підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.Я.Мартинюк