Справа № 520/5521/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

19.06.2020 р. справа №520/5521/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання протиправною та скасування відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Матеріали позову одержані судом 28.04.2020 р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 04.05.2020р. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 04.06.2020р.

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною відмови ГУ Держегеодкадастру у Харківській області, оформленої листом від 02.10.2019 р. №К-12569/0-6121/0/95-19 "Про розгляд заяви", у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2.) га, для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно КВЦПЗ-01.03); 2) зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Харківській області надати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення згідно КВЦПЗ-01.03.), яка знаходиться на території Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за межами населених пунктів.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що за відсутності визначених законом підстав владний суб`єкт відмовив у наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки. Вчинена відмова вмотивована міркуваннями, які суперечать закону, а тому підлягає скасуванню.

Відповідач, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган, Управління, ГУ), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що порушене заявником питання було вирішено на підставі та у спосіб, визначені законом, і оскільки бажана заявником земельна ділянка використовується іншою особою на праві постійного користування, то відмова була вчинена за наявності належних підстав.

Також від владного суб`єкта до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №688/2908/16-ц, яка стосується подібних, за твердженням відповідача, правовідносин, мотивоване посиланнями на п.5 ч.2 ст.236 КАС України.

Вирішуючи подане клопотання, суд зазначає, що по-перше, ч. 2 ст. 236 КАС України встановлює право, а не обов`язок суду зупиняти провадження у справі у перелічених випадках, а по-друге, відповідачем не наведено переконливих доводів щодо подібності правовідносин, стосовно яких виник даний спір, з правовідносинами, яких стосується справа №688/2908/16-ц.

Отже, клопотання про зупинення провадження у справі належить відхилити.

Відзив на позов надійшов до суду 29.05.2020 р.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 від 16.07.2018р. має правовий статус учасника бойових дій, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

05.09.2019р. заявник відповідним письмовим зверненням через представника за довіреністю ініціював процедуру видачі дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність з метою ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га за межами населених пунктів на території Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області.

Відповідач - Управління вирішив викладене у заяві питання у спосіб видання листа від 02.10.2019р. №К-12569/0-6121/0/95-19.

При цьому, зі змісту названого листа вбачається, що одним письмовим документом владний суб`єкт вирішив звернення не лише позивача, а й інших осіб з аналогічного питання.

Так, у згаданому листі без жодних конкретизуючих та ідентифікуючих ознак вказано, що бажані позивачем, а також іншими громадянами земельні ділянки перебувають на праві постійного користування у третіх сторонніх осіб згідно з державними актами на право постійного користування землею.

Будь-яких інших управлінських діянь за зверненням заявника адміністративний орган не вчинив.

Не погодившись із правомірністю вчиненої адміністративним органом відмови, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті і перевіряючи відповідність закону оскарженого діяння владного суб`єкта, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтею ст.19 Конституції України проголошено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд відмічає, що правовідносини з приводу одержання громадянами у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства унормовані, насамперед, приписами Земельного кодексу України, Закону України «Про особисте селянське господарство».

Так, п.п."а" ч.3 ст.22 Земельного кодексу України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Оскільки положення Земельного кодексу України не містять визначення терміну «особисте селянське господарство», то суд вважає за необхідне керуватись нормами Закону України «Про особисте селянське господарство», згідно з ст.1 якого під особистим селянським господарством слід розуміти господарську діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

У спірних правовідносинах владний суб`єкт не посилався на штучність та удаваність намірів заявника насправді вести особисте селянське господарство, а тому суд цих обставин не з`ясовує, не досліджує та не оцінює.

Суд відмічає, що порядок дій суб`єкта владних повноважень після одержання від зацікавленої особи заяви про намір набути у власність шляхом приватизації земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства визначений законодавцем у ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, де зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, чинним законодавством прямо не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Між тим, згідно з правовим висновком п.69 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а у разі надання особою пакету документів, необхідних для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з недоліками щодо комплектності, форми чи змісту, відповідний орган має право звернутися до заявника з пропозицією усунути виявлені недоліки. Така дія є правомірним способом поведінки органу і має на меті створення громадянам умов для реалізації їх прав на землю. Зазначена пропозиція щодо усунення недоліків не може вважатися «відмовою у наданні дозволу» у розумінні частини сьомої статті 118 ЗК України. Проте, звернення з такою пропозицією не звільняє відповідний орган від обов`язку прийняти рішення щодо надання дозволу (або відмову) в межах встановленого законом місячного строку.

У даному спорі судом таких обставин не установлено.

Згідно з правовим висновком п.71 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а враховуючи обмежений строк розгляду клопотання, а також положення ч.6 ст.118 Земельного кодексу України, яка містить імперативні вимоги щодо обов`язковості додавання до клопотання зацікавленої особи графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб), недодержання вимог щодо змісту клопотання, ненадання належним чином оформлених графічних матеріалів або погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

При цьому, згідно з вимогами чинного законодавства відповідач повинен за результатами розгляду заяви або надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати вмотивовану відмову в її наданні.

У вмотивованій відмові владний суб`єкт має зазначити нормативно-правові акти та їх статті із зазначенням однієї із зазначених вище підстав.

Суд вважає, що волевиявлення владного суб`єкта і з приводу надання дозволу, і з приводу відмови у наданні дозволу має втілюватись виключно у формі письмового розпорядчого документа, адже аналогічна правова позиція викладена у п.70 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а, де указано, що відсутність рішення про надання дозволу або відмову у наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку свідчить про протиправну бездіяльність відповідного органу і надає особі право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу відповідно до абзацу 3 частини сьомої статті 118 ЗК України.

Окрім того, згідно з правовим висновком п. 68 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. З іншого боку, подання зацікавленою особою документів, необхідних для розгляду клопотання, не в повному обсязі або виявлення у документах, поданих замовником, недостовірних відомостей об`єктивно перешкоджають розгляду та винесенню законного рішення про надання дозволу/вмотивованої відмови на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У ході розгляду справи судом достеменно установлено, що адміністративним органом за результатами розгляду звернення заявника не було прийнято розпорядчого документу.

Відповідь на звернення громадянина оформлена листом Управління.

Між тим, у ході розгляду аналогічного спору у межах справ, наприклад, 520/4173/2020, 520/2773/2020, №520/12362/19, окружним адміністративним судом достеменно встановлено, що в аналогічних випадках владне управлінське волевиявлення адміністративного органу оформлювалось письмово саме у формі наказу.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України предметом судової перевірки у порядку адміністративного судочинства є рішення та діяння (дія чи бездіяльність) владних суб`єктів.

Зміст рішення владного суб`єкта розтлумачено законодавцем у положеннях п.п. 18 і 19 ч.1 ст. 4 КАС України.

Визначення ж змісту діяння (дії чи бездіяльності) владного суб`єкта норми КАС України не містять.

Разом із тим, у силу ч.6 ст.7 КАС України суд вважає за можливе застосувати загальні визначення рішення, дії, бездіяльності, наведені у п.п.1, 2 і 3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України, згідно з якими рішення владного суб`єкта - це письмовий акт, дія владного суб`єкта - це вчинок компетентного працівника владного суб`єкта, бездіяльність владного суб`єкта - це невиконання обов`язку.

При цьому, суд зважає, що відмова владного суб`єкта як різновид форми реалізації адміністративного волевиявлення (управлінської функції) може бути втілена як у рішенні владного суб`єкта, так і в дії владного суб`єкта, котра має певну документальну фіксацію.

Тому, належним і ефективним способом захисту є як вимога про визнання неправомірної дії владного суб`єкта з приводу відмови, так і вимога про визнання протиправною відмови, оформленої відповідним письмовим документом, зокрема, і листом.

З огляду на викладене, відсутність рішення у формі наказу про надання дозволу або відмову у наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку свідчить саме про протиправну бездіяльність відповідного органу.

У зв`язку із цим, суд не знаходить підстав для покладення на владного суб`єкта обов`язку видати (надати) бажаний для зацікавленої особи дозвіл, адже з приєднаних до справи доказів вбачається, що адміністративним органом взагалі не оцінено жодного із факторів, котрі мають юридичне значення для розв`язання порушеного заявником питання (окрім наведення загального твердження про користування земельними ділянками іншими особами), а судження з приводу цих факторів не викладені у тексті належного індивідуального акту.

Зокрема, суд вважає, що документальне підтвердження обставин попереднього надання дозволу відносно однієї і тієї ж земельної ділянки іншій особі і детальне викладення адміністративним органом цих аргументів у тексті відповідного наказу може мати вплив на позитивне вирішення порушеного заявником питання, адже відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic» №26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява №77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), заява № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1)»), серія А, № 30, пункти 48-49; «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), серія А, № 82, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), серія А, № 226-А, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), серія А № 176-В, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Наприклад, у пунктах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. згадані вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Відтак, суд доходить до переконання про те, що і принцип «доброго врядування», і принцип «належної адміністрації», і принцип «належного урядування» не дозволяють владному суб`єкту адміністративному органу діяти свавільно, без належної обачливості і розумності, не забезпечуючи прийнятного поза розумним сумнівом балансу інтересів різних учасників суспільних відносин, погіршуючи правове становище тієї особи, котрій відповідний дозвіл було надано раніше у часі.

Проте, у межах даної справи суд відхиляє як доказ викладене у відзиві посилання представника відповідача, що спірна земельна ділянка на праві постійного користування використовується гр. ОСОБА_2 на підставі Державного акту, а також посилання на лист Відділу у Нововодолазького районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 20.05.2020 р.

Причиною відхилення цього аргументу є те, що зазначена обставина не указана в оскарженій відмові як мотив владного суб`єкта, а означений лист Відділу і викладена у ньому інформація на час видання листа про відмову об`єктивно були відсутні у розпорядженні владного суб`єкта.

При цьому, суд бере до уваги п.75 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18), де міститься правовий висновок, у силу якого адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Не обґрунтовано владним суб`єктом також і ту обставину, яким саме чином рішення по даній справі може вплинути на права та обов`язки гр. ОСОБА_2 , а тому клопотання про його залучення до участі у справі в якості третьої особи належить залишити без задоволення, оскільки судом у межах даної справи питання щодо прав та обов`язків згаданої особи не вирішувалося.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, адже діяв не відповідно до закону.

Так, замість прийняття рішення у належній формі (якою є наказ) владний суб`єкт вдався до реалізації управлінської функції за самотужки та на власний розсуд розробленою формою у спосіб видання листа, хоча такого порядку дій законом не передбачено.

З огляду на викладене, суд вважає, що правовою суттю вчиненого відповідачем діяння з розгляну звернення заявника є саме бездіяльність (як форма неприйняття належного рішення по суті порушеного питання) і така бездіяльність не може бути кваліфікована як правомірна у зв`язку з відсутністю відповідної правової підстави для обрання такої форми правової поведінки.

Ураховуючи, що владний суб`єкт дій з прийняття рішення по суті звернення взагалі не вчинив, а суд не має повноважень діяти за суб`єкта, то відсутні підстави для обтяження суб`єкта обов`язком реалізувати владну управлінську функцію у бажаному для особи порядку, як це викладено у тексті позову, позаяк порядок реалізації управлінської функції у даному випадку визначений ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 245 КАС України якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, відповідача належить зобов`язати розглянути по суті звернення ОСОБА_1 від 05.09.2019 р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою у спосіб прийняття наказу.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст. 139 КАС України та Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи - залишити без задоволення.

Клопотання відповідача про зупинення провадження у справі - залишити без задоволення.

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з приводу неприйняття за письмовим зверненням ОСОБА_1 від 05.09.2019р. стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га на території Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за межами населених пунктів рішення у формі наказу у порядку частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області вирішити по суті звернення ОСОБА_1 від 05.09.2019р. стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га на території Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за межами населених пунктів, шляхом прийняття рішення у формі наказу у порядку частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

У решті вимог позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України (а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко