Справа № 640/11198/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2020-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.01.2020 у справі за адміністративним позовом приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» до Головного управління Державної фіскальної служби України в Донецькій області про визнання протиправними рішень, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- визнати протиправними дії Слов`янської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Донецькій області щодо опису майна, що належить на праві приватної власності товариству, які оформлені актами опису майна від 01.12.2017 № 66, від 31.01.2018 № 38, від 24.05.2018 № 32;

- визнати протиправними та скасувати рішення про опис майна у податкову заставу від 22.12.2015 № 297 про опис майна у податкову заставу та акту опису від 01.12.2017 № 66, акту опису від 31.01.2018 № 38, рішення про опис майна у податкову заставу від 07.03.2018 № 86 та акту опису майна від 24.05.2018 № 32.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.01.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 22.12.2015 ГУ ДФС у Донецькій області прийнято рішення про опис майна у податкову заставу № 297, яким відповідно до ст. 89 розділу ІІ Податкового кодексу України вирішено здійснити опис майна, що перебуває у власності (господарському віданні або оперативному управлінні) платника податків - дочірнього підприємства «Санаторно - курортний реабілітаційний центр «Слов`янський курорт» ЗАТ лікувально-оздоровчих профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

07.03.2018 ГУ ДФС у Донецькій області прийнято рішення про опис майна у податкову заставу № 86, яким відповідно до ст. 89 розділу ІІ Податкового кодексу України вирішено здійснити опис майна, що перебуває у власності (господарському віданні або оперативному управлінні) платника податків - дочірнього підприємства «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Слов`янський курорт» ЗАТ лікувально-оздоровчих профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

01.12.2017 ГУ ДФС у Донецькій області складено акт опису майна № 66, у відповідності до якого на підставі рішення в.о. заступника начальника ГУ ДФС у Донецькій області від 22.12.2015 № 297 про опис майна у податкову заставу проведено опис наступного майна:

1. Спальний корпус ІІ - го відділення санаторію «Донбас» за адресою: вул. Павлова, 14, інв. №103300210 вартістю 3 107 058, 10 грн.;

2. Скважина 1 та скважина 2 за адресою: Слов`янський курорт, інв. №103020012 вартістю 92 271, 92 грн.;

3. Котельна оранжереї інв. № 103025029 (Слов`янський курорт) вартістю 371 868, 40 грн.;

4. Котельна автогаража за адресою: вул. Лізенко, 1, інв. № 103035011;

5. Котельна управління за адресою: Слов`янський курорт, інв. № 103004002;

6. Будівля пральні за адресою: вул. Лізенка , 1, інв. № 103040002.

31.01.2018 ГУ ДФС у Донецькій області складено акт опису майна № 38, у відповідності до якого на підставі рішення заступника начальника ГУ ДФС у Донецькій області - начальника Костянтинівсько - Дружківського управління від 22.12.2015 № 297 про опис майна у податкову заставу проведено опис наступного майна:

1. Корпус № 3 1 - го відділення санаторію «Донбас» вул. Золочевського, 11, інв. № 103300202 вартістю 17 788, 00 грн.;

2. Сауна санаторію «Ювілейний», вул. Павлова, 1, інв. №и103136002 вартістю 112 034, 00 грн.

24.05.2018 ГУ ДФС у Донецькій області складено акт опису майна № 32, у відповідності до якого на підставі рішення заступника начальника ГУ ДФС у Донецькій області - начальника Костянтинівсько - Дружківського управління від 07.03.2018 № 86 про опис майна у податкову заставу проведено опис наступного майна: будинок регенерації лікувальної грязі, А-1, інв. № 103173501, адреса: вул. Матвеєва, 1, м. Слов`янськ вартістю 853 573, 60 грн.

Не погоджуючись з вищевказаними діями Головного управління Державної фіскальної служби України в Донецькій області позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що Слов`янська об`єднана ДПІ ГУ ДФС у Донецькій області, приймаючи спірні рішення про опис майна у податкову заставу та складаючи на їх підставі акти опису майна у податкову заставу, діяла у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки дочірнє підприємство «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Слов`янський курорт», як юридична особа, повинна відповідати за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном, у тому числі тим, що передано їй засновником на праві господарського відання.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції було неповно та неналежним чином досліджено докази та обставини справи, що призвело до неправомірно застосування норм права, зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано факту того, що договори про передачу майна у господарське відання між позивачем та ДП «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Слов`янський курорт» не укладалися, а тому факт перебування описаного майна у господарському віданні останнього відсутній.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до п.п. 14.1.155 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.

У разі невиконання платником податків грошового зобов`язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави.

За приписами п. 89.1 ст. 89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає:

- у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку;

- у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу;

- у випадку, визначеному в пункті 100.11 статті 100 цього Кодексу, - з дня укладання договору про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань.

Пунктом 89.2 ст. 89 ПК України з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених п. 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

У разі якщо балансова вартість майна, на яке поширюється податкова застава, є меншою ніж сума податкового боргу платника податків, право податкової застави поширюється на таке майно.

У разі якщо балансова вартість такого майна не визначена, його опис здійснюється за результатами оцінки, яка проводиться відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

У разі збільшення суми податкового боргу складається акт опису до суми, відповідної сумі податкового боргу платника податків, у порядку, передбаченому цією статтею.

Право податкової застави не поширюється на майно, визначене п.п. 87.3.7 п. 87.3 статті 87 цього Кодексу, на іпотечні активи, що належать емітенту та є забезпеченням відповідного випуску іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, на грошові доходи від цих іпотечних активів до повного виконання емітентом зобов`язань за цим випуском іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, а також на склад іпотечного покриття та грошові доходи від нього до повного виконання емітентом зобов`язань за відповідним випуском звичайних іпотечних облігацій.

Право податкової застави не застосовується, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначені приписи законодавства, прийняття контролюючим органом рішення про опис майна у податкову заставу є способом забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у визначений строк, а саме: суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації; суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом; у випадку, визначеному в п. 100.11 ст. 100 цього Кодексу.

У той же час, відповідно до п. 87.2 ст. 87 ПК України джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.

Пунктом 87.3 ст. 87 ПК України передбачено, що не можуть бути використані як джерела погашення податкового боргу платника податків:

- майно платника податків, надане ним у заставу іншим особам (на час дії такої застави), якщо така застава зареєстрована згідно із законом у відповідних державних реєстрах до моменту виникнення права податкової застави;

- майно, яке належить на правах власності іншим особам та перебуває у володінні або користуванні платника податків, у тому числі (але не виключно) майно, передане платнику податків у лізинг (оренду), схов (відповідальне зберігання), ломбардний схов, на комісію (консигнацію); давальницька сировина, надана підприємству для переробки, крім її частини, що надається платнику податків як оплата за такі послуги, а також майно інших осіб, прийняті платником податків у заставу чи заклад, довірче та будь-які інші види агентського управління;

- майнові права інших осіб, надані платнику податків у користування або володіння, а також немайнові права, у тому числі права інтелектуальної (промислової) власності, передані в користування такому платнику податків без права їх відчуження;

Кошти кредитів або позик, наданих платнику податків кредитно-фінансовою установою, що обліковуються на позичкових рахунках, відкритих такому платнику податків, суми акредитивів, що виставлені на ім`я платника податків, але не відкриті, суми авансових платежів та попередньої оплати за контрактами підприємств суднобудівної промисловості (клас 35.11 група 35 КВЕД ДК 009:2005), отримані від замовників морських та річкових суден та інших плавучих засобів;

- майно, включене до складу цілісних майнових комплексів державних підприємств, які не підлягають приватизації, у тому числі казенних підприємств. Порядок віднесення майна до такого, що включається до складу цілісного майнового комплексу державного підприємства, встановлюється Фондом державного майна України;

- майно, вільний обіг якого заборонено згідно із законодавством України;

- майно, що не може бути предметом застави відповідно до Закону України «Про заставу»;

- кошти інших осіб, надані платнику податків у вклад (депозит) або довірче управління, а також власні кошти юридичної особи, що використовуються для виплат заборгованості з основної заробітної плати за фактично відпрацьований час фізичним особам, які перебувають у трудових відносинах з такою юридичною особою.

З положень зазначених норм законів випливає, що право податкової застави поширюється тільки на майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні). Майно, яке належить на праві власності (господарському віданні або оперативному управлінні) іншому платнику податків, та знаходиться у користуванні платника податків - боржника, не може бути описане у податкову заставу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.07.2019 у справі № 825/636/14.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що апелянт не заперечує проти наявності спірного податкового боргу, однак зазначає, що оскільки майно до якого податковим органом застосовано податкову заставу не є майном боржника, то воно, у відповідності до положень п.п. 87.3.2 п. 87.3 ст. 87 Податкового кодексу України, не може бути обтяжене заставою, на що колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 22.11.2001 № 657/2 будівлі санаторію « Ювілейний » по вул . Павлова , 1 у м. Слов`янськ Донецької області належать на праві власності ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24.03.2003 серії САА № 909092 ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» належить на праві власності будівля спального корпусу № 3 відділення № 1 санаторію «Донбас», що розташована за адресою: Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Золочевського, 11.

Також, у відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.03.2003 серії САА № 909083 ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» належить на праві власності будівля спального корпусу відділення № 2 санаторію «Донбас», що розташована за адресою: Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Павлова, 14.

Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24.03.2003 серії САА № 909088 ЗАТ лікувально - оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» належить на праві власності нежитлова будівля бальнеофізіотерапевтичної лікарні санаторію «Донбас», що розташована за адресою: Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Матвеєва, 1.

Крім того, свідоцтвом про право власності від 15.12.1999 № 514/2 на адміністративні та виробничі будівлі багатогалузевого підприємства комунального господарства, що розташовані за адресою: Донецька область , м. Словянськ, вул. Лізенко, 1, підтверджується право власності на них ЗАТ лікувально - оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

У відповідності до п. 2.11 статуту товариства, останнє несе самостійну відповідальність за своїми зобов`язаннями всім належним йому на праві власності майном, на яке може бути звернено стягнення згідно з діючим законодавством. Майно та активи Товариства, його підприємств та організацій, а також надане їм у користування майно, що знаходиться на території України, не підлягають націоналізації, конфіскації або іншому вилученню за винятком випадків, передбачених чинним законодавством України.

Згідно з п. 2.15, 2.16, 2.17 статуту товариства, останнє може створювати господарські товариства, дочірні підприємства, філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи на території України та за її межами. Господарські товариства, створені за участю ПАТ «Укрпрофоздоровниця», та дочірні підприємства товариства, які є юридичними особами, не відповідають по зобов`язаннях товариства, а товариство не відповідає по зобов`язаннях цих підприємств. Філії та представництва діють на підставі положень про них, а дочірні підприємства - на основі затверджених товариством статутів. Товариство відповідає за зобов`язаннями своїх філій і представництв.

Згідно з пунктами 2.20, 2.21 та 2.22 статуту товариства, майном товариства є майно яке отримане в порядку правонаступництва від Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об`єднань санаторно - курортних закладів профспілок України у приватну власність, передане йому у власність засновниками, як вклад до статутного капіталу, так і набуте, складається з основних фондів та обігових коштів, а також інших активів, вартість яких відображена у самостійному балансі товариства і формується з джерел, не заборонених законодавством України.

Товариство є власником:

- майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески;

- продукції, виробленої в результаті господарської діяльності;

- доходів, одержаних від господарської діяльності Товариства;

- іншого майна, набутого Товариством на підставах, не заборонених законом.

Майно товариства відповідно до цього статуту та укладених ним угод належить йому на праві власності. Товариство здійснює відповідно до статуту та чинного законодавства України право володіння, користування і розпорядження щодо майна, що є в його власності.

Товариство на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, у тому числі має право надавати майно іншим суб`єктам для використання його на праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених законом.

У той же час, згідно з п. 1.1, 1.2 статуту дочірнього підприємства «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Слов`янський курорт» ЗАТ лікувального-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі - підприємство), останнє створено одним засновником - Закритим акціонерним товариством лікувально - оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», яке також є його власником.

У відповідності до пунктів 3.1, 3.7, 3.8, 3.11, 3.12 статуту підприємства, останнє є юридичною особою, має самостійний баланс, який входить у зведений баланс товариства, поточний та інші рахунки в установах банків, круглу печатку зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, кутовий та інші штампи, торговий знак на товари та послуги, бланки з емблемою та найменуванням товариства і найменуванням підприємства, інші атрибути, передбачені законодавством України для юридичних осіб.

Підприємство не відповідає за зобов`язаннями товариства, а товариство не відповідає за зобов`язаннями підприємства.

Майно підприємства складається із основних фондів (засобів), обігових коштів, а також інших цінностей, набутих згідно із законодавством України, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

Підприємство володіє й користується майном на праві господарського відання, відповідно до мети своєї діяльності з обмеженням дій підприємства щодо відчуження, міни, застави, позики, оренди нерухомого майна, транспортних засобів, інших основних фондів підприємства, отримання кредиту, укладання договорів про спільну інвестиційну діяльність, що здійснюється органами управління товариства відповідно до статуту товариства і статуту підприємства, та норм законодавства України.

Продаж, передача іншим підприємствам, організаціям і установам, обмін, здавання в оренду, в тому числі громадянам, передача в заставу, а також списування з балансу майна, що знаходиться у господарському віданні підприємства, здійснюється лише у встановленому Товариством порядку.

Виходячи з аналізу вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що майно, зазначене у спірних актах опису, належить на праві власності ПАТ «Укрпрофоздоровниця», яке останнє передало у власність та користування на праві господарського відання створеному ним дочірньому підприємству «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Слов`янський курорт» з метою провадження господарської діяльності.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єкти господарювання реалізують свою господарську компетенцію на основі права власності, права господарського відання, права оперативного управління відповідно до визначення цієї компетенції у цьому Кодексі та інших законах.

У відповідності до ч. 1 ст. 133 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

За приписами ч. 1, 3 ст. 134 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб`єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб`єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Правовий режим власності та правові форми реалізації права власності у сфері господарювання визначаються цим Кодексом і законом.

Частинами 1, 2 ст. 135 Господарського кодексу України передбачено, що власник майна має право одноосібно або спільно з іншими власниками на основі належного йому (їм) майна засновувати господарські організації або здійснювати господарську діяльність в інших організаційно-правових формах господарювання, не заборонених законом, на свій розсуд визначаючи мету і предмет, структуру утвореного ним суб`єкта господарювання, склад і компетенцію його органів управління, порядок використання майна, інші питання управління діяльністю суб`єкта господарювання, а також приймати рішення про припинення заснованих ним суб`єктів господарювання відповідно до законодавства.

Власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання, а для здійснення некомерційної господарської діяльності - на праві оперативного управління, визначати мету та предмет діяльності таких організацій, склад і компетенцію їх органів управління, порядок прийняття ними рішень, склад і порядок використання майна, визначати інші умови господарювання у затверджених власником (уповноваженим ним органом) установчих документах господарської організації, а також здійснювати безпосередньо або через уповноважені ним органи у межах, встановлених законом, інші управлінські повноваження щодо заснованої організації та припиняти її діяльність відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Частинами 1, 2 та 4 ст. 136 Господарського кодексу України передбачено, що право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Крім того, у відповідності до ч. 1, 2 ст. 219 Господарського кодексу України за невиконання або неналежне виконання господарських зобов`язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності правопорушник відповідає належним йому на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного управління майном, якщо інше не передбачено цим Кодексом та іншими законами.

Засновники суб`єкта господарювання не відповідають за зобов`язаннями цього суб`єкта, крім випадків, передбачених законом або установчими документами про створення даного суб`єкта.

При цьому, у відповідності до ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Отже, виходячи з аналізу вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що факт належності спірного майна на праві власності позивачу не є перешкодою для притягнення дочірнього підприємства «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Слов`янський курорт» до відповідальності за порушення вимог податкового законодавства, шляхом опису майна у податкову заставу, що перебуває у його власності на праві господарського відання, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що Слов`янська об`єднана ДПІ ГУ ДФС у Донецькій області, приймаючи спірні рішення про опис майна у податкову заставу та складаючи на їх підставі акти опису майна у податкову заставу, діяла у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки дочірнє підприємство «Санаторно-курортний реабілітаційний центр «Слов`янський курорт», як юридична особа, повинна відповідати за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном, у тому числі тим, що передано їй засновником на праві господарського відання.

Посилання апелянта на практику апеляційного господарського суду колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до норм КАС України, зокрема ст. 7, рішення суду апеляційної інстанції та наведені в них правові висновки не є джерелами права та не є обов`язковими для врахування судами при вирішенні інших спорів. До того ж, колегія суддів зауважує, що правовідносини у справах, на рішення у яких посилається апелянт, не є аналогічними з правовідносинами у даній справі.

При цьому, інші аргументи апеляційної скарги позивача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.01.2020 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.