Справа № 420/6042/19
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/6042/19

Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса 10 лютого 2020року

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Яковлєва О.В.,

суддів Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Державній міграційній службі України, а саме: визнання протиправним та скасування рішення № 319-19 від 16 вересня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року частково задоволено позовні вимоги, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення № 319-19 від 16 вересня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано міграційний орган повторно розглянути заяву позивача.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що є помилковим висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, так як позивач до моменту звернення до міграційного органу 12 років проживав на території України у статусі нелегального мігранта.

При цьому, апелянт вважає, що звернення позивача до міграційного органу не обумовлене необхідністю отримання міжнародного захисту, а пов`язане лише з бажанням легалізації на території України.

Також, апелянт вважає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки інформації по країні походження позивача.

Крім того, апелянт вважає, що викладені позивачем обставини, якими він обґрунтовує неможливість повернення на батьківщину, містять численні розбіжності та суперечності.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а судове рішення - без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Сирії, уродженцем м. Дейр-ез-

ОСОБА_2 вперше виїхав з Сирії у 1996 році з метою навчання на території України.

На території України ОСОБА_1 протягом 1996-1997 років навчався на підготовчому факультеті морехідного коледжу технічного флоту Національного університету «Одеська морська академія», протягом 1997-2001 років навчався в Одеському національному медичному університеті на факультеті лікувальної справи, протягом 2001-2003 років навчався в Тернопільському державному медичному університеті ім. І.Я. Горбачевського.

З 2008 року позивач працює менеджером по роботі з клієнтами в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 Європи».

При цьому, 16 лютого 2017 року позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області № 39 від 27 лютого 2017 року, відповідно до ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1 .

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області № 80 від 27 квітня 2017 року, згідно із ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви позивача.

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 13 серпня 2019 року ГУ ДМС в Одеській області, відповідно до абз. 5 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України № 319-19 від 19 вересня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Внаслідок чого, ОСОБА_1 07 жовтня 2019 року отримав повідомлення № 323 від 01 жовтня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішення повивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок щодо протиправності оскаржуваного висновку міграційного органу про відмову у наданні позивачу статусу особи, що потребує додаткового захисту, без належного дослідження інформації по країні походження такої особи, з огляду на наступне.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, регулюється ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту,- особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно ч. 6 ст. 10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту..

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 16 березня 2012 року № 3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації він є громадянином Сирії, який не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки не може повернутись до неї через триваючий військовий конфлікт.

В обґрунтування своїх позовних вимог, особою надано інформацію по країні походження від міжнародних організацій та видань, що підтверджує великий рівень невибіркового насильства в основних містах і районах бойових дій в Сирії.

В свою чергу, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, при розгляді міграційним органом справ щодо надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, необхідно враховувати інформацію про країну походження особи.

В даному випадку, колегія суддів вважає, що інформація щодо проведення на території Сирії військових дій належить до загальновідомої інформації.

Крім того, аналіз наданої позивачем інформації щодо Сирії, дає серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю протягом будь-якого відрізка часу у Сирії, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує її життю або особистій недоторканності.

Внаслідок чого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що міграційним органом не взято до уваги інформацію по країні походження позивача, а саме того факту, що на теперішній час в Сирії триває громадянська війна з участю у конфлікті інших держав, у якій масово та систематично порушуються права та основні свободи людини.

Тому, колегія суддів вважає передчасним оскаржуване рішення міграційного органу, так як воно прийнято без належного дослідження інформації по країні походження позивача.

Більш того, як зазначалось вище, позивач мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності у зв`язку з ситуацією загальнопоширеного насильства в ній.

В свою чергу, колегія суддів не приймає посилань міграційного органу на те, що позивач є нелегальним мігрантом в Україні та його звернення до міграційного органу обґрунтовано виключно бажанням легалізувати своє положення, так як такі посилання не спростовують вищевикладених обставин.

Крім того, надана міграційним органом інформація по країні походження позивача, з урахуванням зібраних матеріалів у справі та загальновідомої інформації щодо ситуації в Сирії, не спростовує висновків суду першої інстанції щодо необхідності повторного розгляду заяви позивача.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року - без змін.

Судові витрати, а саме сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Державну міграційну службу України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Яковлєв О.В.
Судді Градовський Ю.М. Крусян А.В.