Справа № 333/6305/19
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року (о 09 год. 50 хв.)Справа № 333/6305/19 Провадження №ПР/280/7/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Комунарського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області Андрюхіна Костянтина Юрійовича

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із позовом до заступника начальника Комунарського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області Андрюхіна Костянтина, в якому просить:

скасувати постанову про відмову у погодженні на виїзд з України засудженої особи, винесеної у відношенні позивача 30.09.2019 відповідачем та затвердженої начальником Комунарського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Запорізькій області майором внутрішньої служби Мариною Романенко;

зобов`язати відповідача погодити відповідно до ст. 34 КВК України тимчасовий виїзд за межі України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Апеляційного суду Полтавської області, який підлягає виконанню, не містить заборони позивачу за межі України без погодження уповноваженого органу. Вказує, що не був звільнений від відбування покарання з випробуванням, тобто до нього не було застосовано положення п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, відповідно до якої судом можуть бути покладені на засудженого такі обов`язки як не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням. Стверджує, що посилання заступника начальника Комунарського РВ філії ДУ ОСОБА_2 Ю. на п. 1, п. 2, п. 3 р. 5 Наказу Міністерства юстиції України №272/5 від 29.01.2019 (а потрібно посилатися на Порядок здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 №272/5) в оскарженій постанові про відмову у погодженні на виїзд позивача з України від 30.09.2019 є незаконним та свавільним, оскільки не ґрунтується на законі і не розповсюджується на позивача. Виходячи з вищезазначеного, вважає, що оскарженою постановою від 30.09.2019 було порушено його конституційне право на свободу пересування (ст. 33 Конституції, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України), оскільки не ґрунтується на законі, у зв`язку із чим просить скасувати вказане рішення відповідача за зобов`язати останнього погодити відповідно до ст. 34 КВК України його тимчасовий виїзд за межі України.

Ухвалою судді від 15.04.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, перше судове засідання призначене на 08 травня 2020 року. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, 06 травня 2020 року на адресу суду надіслав відзив на адміністративний позов (№21055), у якому посилається на вимоги п. 1, п. 3 розділу V Порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 №272/5, та вказує, що відповідно до поданої 25 вересня 2019 року позивачем заяви про надання дозволу на виїзд за межі України, підтвердні документи, як того вимагає Порядок, не надано, а також не зазначено термін, на який позивач планує виїхати за кордон. Також зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 55 КК України, при призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі на певний строк воно поширюється на увесь час відбування основного покарання, в крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому, строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування ст. 77 Кодексу з моменту набрання законної сили вироком. На підставі викладеного, вважає, що постанова про відмову у погодженні на виїзд з України від 30.09.2020 є законною та обґрунтованою, а тому просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 08.05.2020 у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено, розгляд справи вирішено продовжити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, розгляд справи відкласти на 04 червня 2020 року.

25 травня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №24007), доводи якої є аналогічними, викладеним раніше у позовній заяві. На підставі вищевикладеного, просить задовольнити позов в повному обсязі.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22.12.2018 по справі №532/233/14-к (1/532/2/2018) за обвинуваченням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 368 КК України вирішено:

ОСОБА_1 визнати невинуватим у висунутому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдати його на підставі відсутності в його діях складу кримінального правопорушення.

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України та призначене покарання:

- за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364 КК України - у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права обіймати посади в судових органах на строк два роки;

- за ч. 1 ст. 366 КК України - у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади в судових органах на строк три роки.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України визначене остаточне покарання ОСОБА_1 шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади в судових органах на строк три роки.

Згідно ст.75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування основного покарання з випробуванням іспитовим строком на один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_1 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу пробації та повідомляти даний орган про зміну місця проживання чи роботи.

Запобіжний захід ОСОБА_1 скасувати та звільнити його з під варти в залі суду негайно.

Зарахувати ОСОБА_1 в строк відбуття покарання період затримання та перебування під вартою з часу його затримання (27 лютого 2018 року) по 22 грудня 2018 року, зарахувавши йому в строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі, відповідно до ст. 72 КК України.

Однак, вироком Полтавського апеляційного суду від 15.03.2019 по справі №532/233/14-к (1/532/2/2018) задоволено частково апеляцію прокурора відділу підтримання обвинувачення в суді прокуратури Полтавської області ОСОБА_3 :

Вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22.12.2018 щодо ОСОБА_1 в частині його засудження за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 364 КК України скасувати і провадження закрити за відсутністю в діях складу злочину за цією статтею відповідно до п. 2 ст. 6 КПК України (1960 року) та скасувати в частині призначення покарання ОСОБА_1 за ст. 70 КК України.

Вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22.12.2018 щодо ОСОБА_1 в частині призначення покарання за ч. 1 ст. 366 КК України скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_1 визнати винним за ч. 1 ст. 366 КК України та призначити йому покарання у виді трьох років обмеження волі з позбавлення права обіймати посади в державних, судових та правоохоронних органах, пов`язаних із здійсненням організаційно-розпорядчих функцій строком на три роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції закону (України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 21.11.2015) №838-VIII) зарахувати ОСОБА_1 у строк покарання час попереднього ув`язнення з 27 лютого 2018 року по 22 грудня 2018 року з розрахунку що одному дню попереднього ув`язнення відповідає чотири дні обмеження волі.

Вважати ОСОБА_1 таким, що відбув основне покарання повністю.

В решті вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22.12.2018 по справі №532/233/14-к (1/532/2/2018) залишено без зміни.

25 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області із заявою про надання погодження на виїзд з України, у якій зазначив, що у зв`язку із тим, що мешкав за кордоном 10 років, має необхідність виїзду до ОАЕ для продовження візи, отримання документів, діагностування стану здоров`я, вирішення питання щодо працевлаштування та розпорядження майном.

Так, постановою від 30.09.2019, затвердженою начальником Комунарського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Запорізькій області майором внутрішньої служби Мариною Романенко, позивачу відмовлено у погодженні на виїзд з України із посиланням на ч. 2 ст. 34 КВК України, п. 1, 2, 3 розділу 5 Наказу Міністерства юстиції України №272/5 від 29.01.2019 «Про затвердження порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі», у зв`язку з відсутністю підстав, за якими засудженому надається погодження на виїзд, відсутністю інформації щодо строків перебування за кордоном та не надання жодного підтверджуючого документу про необхідність виїзду з України.

Не погоджуючись із постановою відповідача про відмову у погодженні на виїзд з України засудженої особи, позивач звернувся із даним позовом до суду про її скасування та зобов`язання погодити відповідно до статті 34 КВК України тимчасовий виїзд позивачу за межі України.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, статтею 33 Конституції України закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 12 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з положеннями статті 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, та це право не може бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Приписами статті 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 6 зазначеного Закону, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, вироком Полтавського апеляційного суду від 15.03.2019 по справі №532/233/14-к (1/532/2/2018) ОСОБА_1 визнано винним за частиною 1 статті 366 КК України та призначене йому покарання у виді трьох років обмеження волі з позбавлення права обіймати посади в державних, судових та правоохоронних органах, пов`язаних із здійсненням організаційно-розпорядчих функцій строком на три роки.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що позивача взято на облік до Комунарського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області.

Так, наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 №272/5 затверджено Порядок здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, який визначає організацію здійснення уповноваженим органом з питань пробації наглядових та соціально-виховних заходів до засуджених до покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, громадських робіт, виправних робіт, засуджених, яким покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк замінено більш м`яким покаранням у виді громадських робіт або виправних робіт, засуджених осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, звільнених від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, а також організацію роботи уповноваженого органу з питань пробації щодо направлення осіб, засуджених до покарання у виді обмеження волі, до виправних центрів (далі Порядок №272/5).

Метою наглядових та соціально-виховних заходів є забезпечення безпеки суспільства шляхом виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню ними повторних кримінальних правопорушень.

Пунктами 1, 2, 3 Розділу V Порядку №272/5 визначено порядок погодження на виїзд з України засуджених осіб.

Так, для отримання погодження на виїзд з України засуджені до ЗЗПД, ГР, ВР, звільнені з випробуванням, на яких судом покладено обов`язок не виїжджати з України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, подають до уповноваженого органу з питань пробації заяву про погодження на виїзд та долучають підтвердні документи про необхідність виїзду з України (відповідний наказ Міністерства охорони здоров`я України про направлення на лікування за кордон або лист-підтвердження закордонного лікувального закладу про згоду прийняти особу на лікування або обстеження, копія довідки про смерть або копія висновку лікаря про хворобу близьких родичів, довідка з місця роботи про необхідність виїзду за кордон, копія довідки про вступ до навчального закладу, місцезнаходження якого за кордоном тощо). Якщо підтвердні документи викладені іноземною мовою, засуджена особа повинна надати переклад цих документів, здійснений суб`єктом господарювання, який має право на надання послуг перекладу.

Заява про погодження на виїзд з України розглядається уповноваженим органом з питань пробації не більше п`яти днів.

У заяві засуджена особа зазначає термін, на який вона планує виїхати за кордон, та зобов`язується у разі погодження на виїзд з України повідомити уповноважений орган з питань пробації про прибуття в Україну наступного дня після спливу зазначеного терміну.

За результатами розгляду заяви про погодження на виїзд уповноваженим органом з питань пробації виноситься постанова про погодження на виїзд з України засудженої особи (відмову у погодженні) за формою, наведеною в додатку 25 до цього Порядку.

Про погодження (відмову у погодженні) на виїзд з України уповноважений орган з питань пробації інформує осіб, визначених у цьому пункті, у день винесення відповідної постанови.

Матеріали, що стосуються погодження на виїзд з України, долучаються до особової справи.

Уповноважений орган з питань пробації погоджує виїзд з України особам, визначеним у пункті 1 цього розділу, у випадках направлення їх у відрядження з місця роботи, навчання за кордоном, потреби проходження курсу лікування або обстеження, у разі смерті або хвороби близьких родичів чи членів сім`ї, що загрожує життю хворих.

У день винесення постанови про погодження на виїзд з України уповноважений орган з питань пробації інформує територіальний орган Національної поліції України за місцем розташування уповноваженого органу з питань пробації про надання дозволу на виїзд з України.

Підставою для відмови у погодженні на виїзд з України є ненадання підтвердних документів, зазначених у пункті 1 цього розділу.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для відмови позивачу у погодженні на виїзд позивачу з України та винесення оскарженої постанови є відсутність підстав, за якими засудженому надається погодження на виїзд, відсутність інформації щодо строків перебування за кордоном та не надання жодного підтверджуючого документу про необхідність виїзду з України.

Суд зауважує, що жодних додаткових доказів на спростування вказаних обставин позивачем в ході розгляду даної справи суду не надано та не наведено, а матеріали справи не містять.

Щодо посилання позивача, що його не було звільнено відвідування покарання з випробуванням, тобто до нього не було застосовано положення пункту 2 частини 3 статті 76 КК України, відповідно до якої на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, судом можуть бути покладені на засудженого такі обов`язки, як не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації суд вважає за необхідне зауважити, що вироком Полтавського апеляційного суду від 15.03.2019 по справі №532/233/14-к (1/532/2/2018) ОСОБА_1 призначене додаткове покарання у вигляді позбавлення права обіймати посади в державних, судових та правоохоронних органах, пов`язаних із здійсненням організаційно-розпорядчих функцій строком на три роки.

Згідно з пунктом 2 Порядку №272/5 терміни, що вживаються у цьому Порядку, мають такі значення, зокрема:

засуджені до ЗЗПД - засуджені до покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю;

звільнені з випробуванням - засуджені до покарання у виді виправних робіт, обмеження волі або позбавлення волі, які звільнені від відбування покарання з випробуванням відповідно до статей 75, 79 КК України.

На підставі системного аналізу вищевказаних положень законодавства, суд вважає, що засудження до ЗЗПД не передбачає звільнення з випробуванням, а є самостійною підставою для засуджених осіб для отримання погодження на виїзд з України.

Натомість, статтею 34 Кримінально-виконавчого кодексу України визначені обов`язки засуджених до покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю. Згідно з частиною 2 цієї статті прямо передбачено, що засудженому забороняється без погодження з уповноваженим органом з питань пробації виїжджати за межі України.

Крім того, судом враховане, що за приписами частини 3 статті 55 КК України при призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу - з моменту набрання законної сили вироком.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності..

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що особі, що не є суб`єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову - судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297, п. 3 розділ VI «Прикінцеві положення» КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Комунарського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області Андрюхіна Костянтина Юрійовича (69059, м. Запоріжжя, вул. Європейська, 16) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення з дня складення повного тексту рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя І.В. Батрак