Справа № 160/12090/19
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 червня 2020 року м.Дніпросправа № 160/12090/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П. (доповідач),

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Сирії ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року у справі №160/12090/19 (суддя Ніколайчук С.В.) за адміністративним позовом громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Сирії ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі - відповідач) від 20.11.2019р. №399-19р. про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог громадянина Сирії ОСОБА_1 відмовлено.

Із рішенням суду першої інстанції не погодився позивач, була подана апеляційна скарга. В скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що громадяни країни Сирії зазнають тортур та знущання без видимої на те причини, тому позивач, має обґрунтовані побоювання за своє життя (з підстав, що позивач відступив від ісламу та прийняв християнську релігію).

Відповідач направив письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві відповідач стверджує, що вважає вірними висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, а рішення законним і обґрунтованим.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за національністю - сирієць, за віросповіданням - християнство, місце народження ОСОБА_2 , Сирія, є громадянином Сирійської Арабської Республіки, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 . Рідна мова позивача арабська, позивач володіє російською, українською мовами.

02.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Державної міграційної служби України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для звернення у заяві вказав, що не може повернутись в країну свого походження, тому що там війна, він може бути призваним на військову службу, а також він належить до світської ідеології, за віросповіданням християнин, що може бути прийнято в країні походження як зрада.

Заяву позивача прийнято до розгляду ГУ ДМС та видано позивачеві довідку про звернення за захистом в Україні № 003232.

10 липня 2019 року проведено співбесіду з позивачем, яка відображена у протоколі співбесіди № 2019 DP 0005. Під час співбесіди позивач стверджував, що побоюється повертатися до своєї країни походження, оскільки він може бути призваним на військову службу під час війни, а також він за віросповіданням християнин, що може бути прийнято в країні походження як зрада та вбито його.

За результатами розгляду матеріалів справи ОСОБА_1 № 2019 DP 0005 головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Дніпропетровській області підготовлено письмовий висновок 2019 року про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено, що прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13 вересня проведена додаткова співбесіда, яка відображена у протоколі співбесіди № 2019 DP 0005. Під час співбесіди позивач стверджував, що побоюється повертатися до своєї країни походження, якщо в місті проходять воєнні дії, то християн одразу вбивають. На підтвердження того, що позивач є християнин, останній зазначив про носіння хрестика, інших причин не зазначено.

Рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.11.2019 року № 399-19 встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Правомірність та обґрунтованість вказаного рішення є предметом спору, який передано на вирішення суду.

За наслідками перегляду справи суд колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 5 статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення ДМС № 399-19 від 20.11.2019р., яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято на підставі абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону № 3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Як визначено п. 5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і були задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Відповідно до п. 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

В заяві та в протоколах співбесід позивачем зазначено, що він не може повернутися додому, оскільки в країні походження почався військовий конфлікт та порушуються права людини. Крім того, позивач змінив віру на християнство, що негативно сприйме його народ при його поверненні в країну походження.

Згідно з п. 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об`єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця) дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов`язкова чи не обов`язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що побоювання переслідувань або покарання за зміну віри - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Із врахуванням викладеного та наведених вище норм законодавства, суд вважає, що рішення ДМС України від 28.11.2019 року № 399-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не було доведено обґрунтованого побоювання його переслідування в країні походження, у зв`язку з чим відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В апеляційній скарзі позивач посилається на інформацію міжнародних організацій та ЗМІ, яка свідчить про те, що у Сирії присутня ситуація загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Але сам факт такої ситуації в країні походження позивача не може беззаперечно свідчити про те, що саме позивач стане жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З цих підстав суд колегія суддів не погоджується з аргументами позивача про наявність підстав стверджувати щодо доведеності об`єктивного побоювання можливого переслідування позивача у країні походження.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Сирії ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року у справі №160/12090/19 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак