Справа № 1.380.2019.005236
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.005236 пров. № А/857/1513/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Глушка І.В. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Хомича О.Р.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Стефанович Ю.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2019р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок (в частині виплати компенсації за неотримане речове майно) при звільненні (суддя суду І інстанції: Мричко Н.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 10 год. 11 хв. 16.12.2019р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 22.12.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

11.10.2019р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, із урахуванням поданої під час розгляду справи заяви про зменшення позовних вимог, просив визнати протиправною бездіяльність відповідача Державної установи /ДУ/ «Львівська виправна колонія (№ 48)» щодо непроведення повного розрахунку при звільненні та невиплату йому в день звільнення компенсації за неотримане речове майно; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток в розмірі 324153 грн. 83 коп. за весь час затримки розрахунку при звільненні з 21.02.2018р. по день фактичного розрахунку 24.10.2019р., виходячи з розміру 530 грн. 53 коп. в день (а.с.4-8, 66-67).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання (а.с.1-2).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2019р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність відповідача ДУ «Львівська виправна колонія (№ 48)» щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день звільнення компенсації за неотримане речове майно; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 21.02.2018р. по день фактичного розрахунку 24.10.2019р., в розмірі 324153 грн. 83 коп. (а.с.82-88).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ДУ «Львівська виправна колонія (№ 48)», який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та винести нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.96-101).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що через відсутність виділених бюджетних коштів на виплату грошової компенсації за речове майно, спірна сума компенсації не могла бути виплачена в день звільнення позивача. Разом з тим, згідно платіжного доручення № 57 від 24.10.2019р. відповідач провів виплату позивачу грошової компенсації за речове майно в розмірі 10612 грн. 32 коп. Таким чином, ДУ «Львівська виправна колонія (№ 48)» здійснила повний розрахунок з позивачем.

Окрім цього, порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України визначено Порядком виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затв. наказом Міністерства юстиції України № 925/5 від 28.03.2018р., яким не передбачена відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні.

Для настання відповідальності відповідача ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» за ст.117 КЗпП України необхідно встановити, чи були на час звільнення належні до виплати позивачу суми, а саме грошова компенсація за неотримане речове майно, та чи була вина відповідача щодо невиплати цих сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

За своїм змістом компенсація за неотримане речове майно є одноразовою виплатою, яка не включається до складу грошового забезпечення та не є обов`язковою формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні для персоналу кримінально-виконавчої служби України. За таких умов несвоєчасна виплата такої компенсації не дає підстав для застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності.

Водночас, суд першої інстанції помилково зазначає у своєму рішення про те, що компенсація за неотримане речове майно включається до складу грошового забезпечення та є обов`язковою формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні для персоналу кримінально-виконавчої служби України.

Позивачем ОСОБА_1 не надано жодного доказу, який би підтверджував те, що несвоєчасна виплата грошової компенсації за неотримане речове майно мала місце саме з вини ДУ «Львівська виправна колонія (№48)».

Також судом не визначено, в якій саме формі вини відбулася протиправна бездіяльність відповідача ДУ «Львівська виправна колонія (№48)», що виразилася у невиплаті позивачу ОСОБА_1 в день звільнення грошової компенсації за неотримане речове майно.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, відповідно до витягу з наказу ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» № 14/ОС/ВП-18 від 20.02.2018р. підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 , начальника медичної частини - лікаря ДУ «Львівська виправна колонія (№48)», 20.02.2018р. звільнено у запас Збройних Сил України (з поставкою на військовий облік) за п.1 пп.2 ст.77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію».

Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 17 років 08 місяців 04 днів, у пільговому обчисленні 22 роки 08 місяців 25 днів (а.с.12).

21.02.2018р. позивач звернувся із заявою до відповідача, в якій просив виплатити йому грошову компенсацію за неотриманий форменний одяг згідно постанови КМ України № 578 від 14.08.2013р. «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби». Вказану грошову компенсацію просив провести на банківську картку, на яку позивач отримував грошове забезпечення (а.с.31).

Відповідно до довідки ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» № 272 від 27.08.2018р. про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, позивачу ОСОБА_1 нарахована компенсація за неотримане речове майно в сумі 10773 грн. 93 коп. Вказану довідку позивач отримав 12.09.2018р., що підтверджується його особистим підписом (а.с.15).

Згідно з платіжним дорученням № 57 від 24.10.2019р. відповідач ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» здійснила виплату грошової компенсації за неотримане речове майно на картковий рахунок ОСОБА_1 у розмірі 10612 грн. 32 коп. (а.с.43).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача з військової служби у запас Збройних Сил України відповідачем не було проведено розрахунок у повному обсязі, зокрема, не виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна.

Отже, на час прийняття наказу про звільнення позивача з ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» останній протиправно не провів з ним розрахунок в частині нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, через що до спірних правовідносин необхідно застосувати аналогію закону, зокрема, норми ст.ст.116, 117 КЗпП України, які передбачають відповідальність роботодавців за затримку розрахунку при звільненні.

Таким чином, є помилковим покликання відповідача на те, що компенсація за неотримане речове майно не включається до складу грошового забезпечення та не є обов`язковою формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні для персоналу кримінально-виконавчої служби.

З огляду на викладене, оскільки остаточний розрахунок при звільненні позивача проведений із ним лише 24.10.2019р., суд констатував протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21.02.2018р. по 24.10.2019р. та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за відповідний період в розмірі 324153 грн. 83 коп.

Між тим, наведені висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не в повній мірі відповідають нормам матеріального права і фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Із змісту позовної заяви слідує, що позивачем первинно було заявлено сукупність позовних вимог, що пов`язані із проходженням військової служби, та включають в себе два блоки питань:

нарахування та виплата грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 10773 грн. 93 коп. (включаючи допущену відповідачем бездіяльність щодо цієї виплати);

стягнення середнього заробітку за період затримки виплати належної йому грошової компенсації за неотримане речове майно, починаючи з 20.02.2018р., по день фактичного розрахунку.

Через самостійну виплату відповідачем суми компенсації за належні до видачі предмети речового майна, позивач зменшив свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми вказаної компенсації в розмірі 10773 грн. 93 коп.

В частині вимог позивача щодо нарахування та виплати компенсації за неотримане речове майно колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону України № 2713-IV від 23.06.2005р. «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Згідно із ч.5 ст.23 вказаного Закону на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМ України № 578 від 14.08.2013р. затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Відповідно до п.п.1, 2 цього Порядку речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно- господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Згідно з п.27 вказаного Порядку під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (п.60 названого Порядку).

З системного аналізу наведених норм слідує, що Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затв. постановою КМ України № 578 від 14.08.2013р., визначає два альтернативні способи забезпечення працівника кримінально-виконавчої служби, належним йому речовим майном у разі звільнення:

особа має право отримати речове майно особистого користування, яке не видано йому на день звільнення, або

особа вправі отримати грошову компенсацію за таке майно.

Крім цього, реалізація як одного, так й іншого способу забезпечення працівника належним йому речовим майном у разі звільнення, здійснюється шляхом волевиявлення, тобто, через подання заяви або рапорту за місцем проходження служби.

Під час судового розгляду встановлено, що 21.02.2018р. позивач звернувся із письмовою заявою до відповідача, в якій просив виплатити йому грошову компенсацію за неотриманий форменний одяг згідно постанови КМ України № 578 від 14.08.2013р. «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби».

Довідкою № 272 від 27.08.2018р. стверджується факт нарахування позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна в сумі 10773 грн. 93 коп.

Виплата коштів в сумі 10612 грн. 32 коп. (із утриманням відповідних сум) за неотримане речове майно позивачу проведена на картковий рахунок лише 24.10.2019р., що підтверджується платіжним дорученням № 57 від 24.10.2019р.

В частині доводів тверджень апелянта про відсутність бюджетного фінансування на здійснення виплат компенсації за неотримане речове майно особам, звільненим з військової служби, колегія суддів враховує наступне.

Частинами 1 і 2 ст.51 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.

До таких витрат належать: забезпечення форменим одягом, речовим майном, службовим обмундируванням; забезпечення безоплатною медичною допомогою; надання санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення; надання жилого приміщення або виплата грошової компенсації за піднайом (найом) жилого приміщення; зниження плати за користування житлом (квартирної плати), паливом, телефоном та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична та теплова енергія); безоплатний проїзд і перевезення багажу; безоплатне встановлення квартирної охоронної сигналізації і користування нею; безоплатне відправлення та одержання листів військовослужбовцями строкової служби.

Оскільки будучи бюджетною установою, та отримуючи відповідне бюджетне фінансування по КПКВ 3601020 та КЕКВ 2210 на виплату компенсації за неодержане речове майно із запізненням, відповідач об`єктивно був позбавлений можливості своєчасно здійснювати спірні виплати у встановленому порядку (а.с.41).

Вказані обставини стверджуються включенням відповідача згідно наказу Міністерства юстиції України № 2865/5 від 23.09.2017р. в процес оптимізації діяльності установ виконання покарання шляхом консервації (а.с.39); наявністю значної заборгованості по виплаті спірної компенсації (а.с.36, 40).

Водночас, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Слід наголосити й на тому, що самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

В аспекті наведеного, колегія суддів наголошує на тому, що відповідачем не представлено будь-яких доказів того, що ним вживалися заходи для своєчасного розрахунку з позивачем (в тому числі звернення щодо збільшення бюджетних асигнувань тощо).

При цьому, фактично розрахунок з позивачем проведено за спливом значного проміжку часу та після звернення останнього до суду із відповідним позовом.

Таким чином, станом на день звільнення з ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» у запас Збройних Сил України з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено суму грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.

За таких обставин відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у непроведенні своєчасного та повного розрахунку при звільненні, а саме невиплаті ОСОБА_1 в день звільнення компенсації за неотримане речове майно.

В частині вимог про стягнення середнього заробітку за період затримки з 21.02.2018р. до 24.10.2019р. виплати належної позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна колегія суддів зазначає таке.

З системного аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями ч.6 ст.7 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у постанові від 15.09.2015р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, із змісту роз`яснень, наведених у п.20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, за відповідною заявою ОСОБА_1 не виплачено компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Зокрема, за даними позивача сума вказаного середнього заробітку складає 324153 грн. 83 коп., при цьому затримка розрахунку тривала з 21.02.2018р. до 24.10.2019р., загальна кількість календарних днів 611.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).

Відповідно до довідки про доходи розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два місяці перед звільненням, а саме у січні 2018 року та у грудні 2017 року, сума виплат становила 32893 грн. 11 коп. (14757 грн. 40 коп. + 18135 грн. 71 коп.) (а.с.16).

Розмір одноденного заробітку склав 530 грн. 53 коп. (32893 грн. 11 коп. / 62 дні).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації - 611, відтак сума середнього грошового забезпечення становить 324153 грн. 83 коп. (530 грн. 53 коп. х 611 днів).

Між тим, в порівнянні із визначеною сумою виплаченої грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна (10773 грн. 93 коп.) вищевказані розрахункові суми (324153 грн. 83 коп.) не можна вважати співмірними, оскільки такі в декілька десятків разів перевищують суму такої компенсації.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.

Зокрема, істотність частки складових компенсації за неотримане речове майно в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 10773 грн. 93 коп. (сума компенсації за неотримане речове майно) / 324153 грн. 83 коп. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 3,32 %.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 3,32 %, становить: 530 грн. 53 коп. (середня заробітна плата позивача за один день) х 3,32% = 17 грн. 61 коп.

За 611 календарних днів затримки розрахунку середній заробіток за цей час затримки розрахунку складає 10759 грн. 71 коп. (17 грн. 61 коп. х 611).

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).

Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення.

При цьому, слід визнати протиправною бездіяльність ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день звільнення компенсації за неотримане речове майно; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.02.2018р. по день фактичного розрахунку 24.10.2019р. в розмірі 10759 грн. 71 коп.; решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

В частині розподілу судових витрат колегія суддів враховує, що відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (п.1); військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків (п.12).

Спори з приводу стягнення компенсації за неотримане речове майно пов`язані з проходженням особою військової служби. Цей вид служби у п.17 ч.1 ст.4 КАС України вирізнено як вид публічної служби.

Відповідно до ч.3 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок включає:

підготовку громадян до військової служби;

приписку до призовних дільниць;

прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу;

проходження військової служби;

виконання військового обов`язку в запасі;

проходження служби у військовому резерві;

дотримання правил військового обліку.

Таким чином, спори за позовами колишніх військовослужбовців про стягнення компенсації за неотримане речове майно є такими, що виникли під час проходженням військової служби, а тому пов`язані з виконанням військового обов`язку. З огляду на це позивачі в зазначеній категорії спорів звільняються від сплати судового збору.

Аналогічні роз`яснення наведені у Довідці про результати вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами Закону України «Про судовий збір», складеній Вищим адміністративним судом України.

За таких умов у частині позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні та невиплату в день звільнення компенсації за неотримане речове майно позивач звільнений від сплати судового збору.

Разом з тим, з урахуванням висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та постанові Верховного Суду України від 30.11.2016р. у справі № 226/168/15-ц (провадження № 6-1121цс16) з 01.09.2015р. працівник не вважається звільненим від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За аналогією вказаний висновок стосується спорів, пов`язаних з проходженням особою військової служби. Водночас, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не пов`язаний з виконанням військового обов`язку.

Під час звернення до суду із розглядуваним позовом ОСОБА_1 не сплатив судовий збір з позовної вимоги про стягнення середнього заробітку в розмірі 324153 грн. 83 коп. за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Звідси, сума несплаченого ним судового збору склала 3241 грн. 53 коп. (1 % від ціни позову - 324153 грн. 83 коп.).

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За результатом апеляційного розгляду суму коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, зменшено до 10759 грн. 71 коп.

Таким чином, позовні вимоги в розмірі 313394 грн. 12 коп. не підлягають задоволенню, а відтак сума недоплаченого з цієї частини позову судового збору складає 3133 грн. 94 коп. і підлягає стягненню з позивача в дохід державного бюджету за відповідними реквізитами.

Водночас, понесені ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду в повному обсязі, оскільки її висновки в частині повного задоволення позову не відповідають вимогам закону, а також виходячи із процесуальної неможливості усунути такі недоліки судового рішення шляхом його часткового скасування або зміни.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2019р. в адміністративній справі № 1.380.2019.005236 скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений ОСОБА_1 позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день звільнення компенсації за неотримане речове майно.

Стягнути з Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» (місцезнаходження: 79031, м.Львів, вул.Хуторівка, 2, ) на користь ОСОБА_1 (місцепроживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.02.2018р. по день фактичного розрахунку 24.10.2019р. в розмірі 10759 (десять тисяч сімсот п`ятдесять дев`ять) грн. 71 коп. (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місцепроживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в дохід державного бюджету (отримувач коштів УК у Галицькому районі м.Львова; код отримувача 38007573; банк отримувача Казначейство України (ел.адм.подат.); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача № UA1013004, код класифікації доходів бюджету 22030101) суму недоплаченого судового збору за подання до адміністративного суду позовної заяви в розмірі 3133 (три тисячі сто тридцять три) грн. 94 коп. (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог).

Понесені Державною установою «Львівська виправна колонія (№48)» судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. В. Глушко
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 17.06.2020р.