Справа № 826/20423/16
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 року м. Київ № 826/20423/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГолови Національного агентства України з питань державної служби Ващенка Костянтина Олександровича
прозобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Голови Національного агентства України з питань державної служби Ващенка Костянтина Олександровича (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд:

- скасувати листи роз`яснення відповідача №6431/13-14 від 03 грудня 2014 року та №5846/13-16 від 02 вересня 2016 року в частині не включення оспорюваного періоду (з 23 грудня 1992 року по 15 вересня 1994 року міліціонером спеціального окремого батальйону міліції по охороні банківських установ і спеціальних перевезень Управління охорони при ГУМВС України в м. Києві та з 15 вересня 1994 року по 29 липня 1997 року слухачем Української академії внутрішніх справ) до стажу державної служби;

- зобов`язати відповідача видати новий лист роз`яснення, в якому зазначити, що до стажу державної служби позивачу зараховуються (включаються) періоди проходження служби з 23 грудня 1992 року по 15 вересня 1994 року міліціонером спеціального окремого батальйону міліції по охороні банківських установ і спеціальних перевезень Управління охорони при ГУМВС України в м. Києві та з 15 вересня 1994 року по 29 липня 1997 року слухачем Української академії внутрішніх справ.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що з 03 серпня 2003 року по листопад 2011 року він працював у Міністерстві економіки України.

Як вказує позивач, 08 жовтня 2014 року він повернувся на державну службу та 31 жовтня 2014 року звернувся до голови Національного агентства України з питань державної служби Ващенка Костянтина Олександровича з заявою про надання роз`яснення щодо застосування законодавства з питань визначення стажу державної служби, у відповідь на яку отримав лист №6431/13-14 від 03 грудня 2014 року, в якому зазначено періоди, що можуть бути зараховані (включені) до стажу державної служби, та періоди, які не можуть бути включені до стажу державної служби з 23 грудня 1992 року по 19 вересня 1994 року міліціонером спеціального окремого батальйону міліції по охороні банківських установ і спеціальних перевезень Управління охорони при ГУМВС України в м. Києві, та період коли позивач був слухачем Української академії внутрішніх справ з 15 вересня 1994 по 29 липня 1997 року.

На думку позивача, відмовляючи у включенні періоду до стажу державної служби, відповідач діяв протиправно, оскільки спеціальний окремий батальйон міліції по охороні банківських установ і спеціальних перевезень Управління охорони при ГУМВС України в м. Києві, як стверджує позивач, є органом внутрішніх справ та входив до структури МВС, а тому вказані вище періоди мають бути зараховані до стажу державної служби.

29 липня 2016 року позивач повторно звернувся до відповідача з заявою щодо надання роз`яснень в частині оспорюваного періоду, до якої додав лист №6431/13-14 від 03 грудня 2014 року та копію наказу з особового складу Мінекономіки від 16 січня 2007 року №26-к «Про переобчислення стажу державної служби».

Листом від 02 вересня 2016 року №5846/13-16 відповідач надав позивачу роз`яснення, які, на думку позивача, є суперечливими та незрозумілими для сприйняття.

Зазначені вище обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у письмових запереченнях на позовну заяву послався на те, що 03 листопада 2014 року позивач звернувся до Національного агентства України з питань державної служби з заявою надати роз`яснення щодо застосування законодавства з питань державної служби, а саме, зарахування до стажу державної служби періодів служби в Міністерстві внутрішніх справ України: з грудня 1992 року по вересень 1994 року на посаді міліціонера Управління охорони при ГУМВС України в м. Києві; з вересня 1994 року по липень 1997 року слухачем Української академії внутрішніх справ; з липня 1997 року по березень 2001 року працівником МВС.

У відповідь на заяву позивача листом від 03 грудня 2014 року №6431/13-14 повідомлено про те, що періоди проходження служби в період з 23 грудня 1992 року по вересень 1994 року на посаді міліціонера Управління охорони при ГУМВС України в м. Києві та з 15 вересня 1994 року по 29 липня 1997 року слухачем Української академії внутрішніх справ не можуть бути включені до стажу державної служби.

Тобто, як вказує представник відповідача, дізнавшись у 2014 року про те, що оскаржувані періоди не можуть бути включені, звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою лише у 2016 році, що, на думку представника відповідача, є порушенням вимог процесуального законодавства в частині встановленого строку звернення до суду.

Також, представник відповідача у письмових запереченнях проти позову послався й на те, які саме періоди роботи можуть бути зараховані до стажу державної служби.

Більш того, представник відповідача зазначив й про те, що листи центральних органів виконавчої влади мають лише роз`яснювальний (інформаційний, рекомендаційний) характер та не встановлюють правових норм.

З урахуванням вищевикладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

У додаткових письмових поясненнях позивач послався на те, що твердження відповідача, викладені у письмових запереченнях проти позову, є безпідставними та такими, що не спростовують обставини, зазначені у позовній заяві.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача послався на аналогічні обставини тим, що викладені у письмових запереченнях проти позову.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2017 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2017 року судом прийнято рішення про розгляд справи у письмовому провадженні відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства.

Розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року №7692 адміністративна справа №826/20423/16 передана на повторний автоматичний розподіл справ між суддями.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 жовтня 2017 року для розгляду адміністративної справи №826/20423/16 визначено колегію складу суддів: головуюча суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Добрівська Н.А., судді Кузьменко В.А., Огурцов О.П.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року адміністративна справа №826/20423/16 прийнята до провадження та призначено попереднє судове засідання.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом викладення його у новій редакції.

Відповідно до пункту 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року повідомлено ОСОБА_1 про відкладення підготовчого засідання.

При вирішенні питання щодо складу суду, яким має розглядатись дана справа, судом враховано наступне.

Згідно частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як встановлено статтею 32 Кодексу адміністративного судочинства України, усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.

Відповідно до статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, Національного банку України, окружної виборчої комісії (окружної комісії з референдуму), розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.

Відповідно до частини другої статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України будь-яку справу, що відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. Питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється відповідна ухвала.

Статтею 35 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи.

У разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом (стаття 242).

Враховуючи, що згідно ухвали суду від 01.12.2017 відбулася зміна складу суду, що має наслідком розгляд справи спочатку, відсутність визначення складу колегії суддів, а також з метою дотримання статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про розгляд справи одноособово, про що складено відповідний протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 грудня 2018 року.

Згідно частин 1, 2 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України в чинній редакції, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Пунктом 6 частини 6 цієї ж статті Кодексу встановлено, що справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відноситься до справ незначної складності

За змістом пункту 4 частини 9 статті 171 Кодексу, про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначається, зокрема, за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа.

Оскільки провадження у даній справі було відкрито до набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України в новій редакції, суд своєю ухвалою від 22 травня 2018 року закрив підготовче провадження та вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року повідомлено учасників процесу про закінчення підготовчого провадження в адміністративній справі №826/20423/16, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та позивача - для подання відповіді на відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 22 травня 2018 року представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені у позовній заяві.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, надав суду письмову заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив таке.

31 жовтня 2014 року позивач звернувся до Національного агентства України з питань державної служби з заявою щодо зарахування до стажу державної служби окремих періодів роботи, у відповідь на яку листом від 03 грудня 2014 року №6431/13-14 останнього повідомлено про те, що час проходження військової служби з 15 листопада 1990 року по 20 жовтня 1992 року може бути включений до стажу державної служби. При цьому, періоди проходження служби з 23 грудня 1992 року по 15 вересня 1994 року міліціонером спеціального окремого батальйону міліції по охороні банківських установ і спеціальних перевезень Управління охорони при ГУМВС України в м. Києві та з 15 вересня 1994 року по 29 липня 1997 року слухачем Української академії внутрішніх справ не можуть бути включені до стажу державної служби.

29 липня 2016 року позивач повторно звернувся до Національного агентства України з питань державної служби з заявою щодо зарахування до стажу державної служби окремих періодів роботи, у відповідь на яку листом від 02 вересня 2016 року №5846/13-16 позивача повідомлено про те, що положення абзацу 3 пункту 3.2. Методики щодо зарахування (включення) до стажу державної служби періодів роботи (служби) колишніх працівників і осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена спільним наказом Головного управління державної служби України, Міністерства праці та соціальної політики України від 12 жовтня 20107 року №270/551 та постановою правління Пенсійного фонду України від 12 жовтня 2007 року №18-10 застосовується лише у тих випадках, коли до стажу державної служби були зараховані періоди служби в органах внутрішніх справ на посадах рядового та начальницького складу з 10 червня 2006 року по 30 січня 2007 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2006 року №804.

Вважаючи вказані листи - відповіді протиправними та такими, що порушують права позивача, останній звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

У відповідності до пункту 1 Положення про Національне агентство України з питань державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 500, Національне агентство України з питань державної служби (Нацдержслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується i координується Кабінетом Мiнiстрiв України та який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, здійснює функціональне управління державною службою.

Підпунктами 8, 35 пункту 4 Положення передбачено, що Нацдержслужба відповідно до покладених на неї завдань надає роз`яснення щодо застосування законодавства з питань державної служби та служби в органах місцевого самоврядування, які в разі потреби оприлюднюються у друкованих засобах масової інформації для врахування особами, на яких поширюється дія Законів України «Про державну службу» і «Про службу в органах місцевого самоврядування»; здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю Нацдержслужби, її територіальних органів, а також підприємств, установ і організацій, що належать до сфери її управління.

Так, відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі по тексту - Закон України від 02.10.1996 №393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 цього ж Закону передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

У відповідності до статті 4 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно з положеннями частин 1, 4, 6 та 7 статті 5 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

У відповідності до частини 1 статті 7 Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР визначено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Статтею 19 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР визначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Так, судом було встановлено, що позивач звернувся до Національного агентства України з питань державної служби з заявами щодо надання роз`яснень в частині зарахування до стажу державної служби окремих періодів роботи.

На вказані звернення позивача Головою Національною агентства України з питань державної служби були надані відповіді в межах повноважень, зокрема, роз`яснення щодо того, який саме період його роботи може бути зарахований до стажу державної служби.

Тобто, судом встановлено, що відповідачем виконано обов`язок щодо надання роз`яснень на звернення громадян, що, в свою чергу, свідчить про відсутність протиправних дій з його боку.

Натомість, суд зауважує, що матеріалами справи не підтверджується факту трудових відносин між позивачем та Національним агентством України з питань державної служби, що, в свою чергу, дозволяє суду дійти висновку про те, що агентством було надано лише роз`яснення, які не породжують будь-яких прав або обов`язків для позивача, відповідно, такими роз`ясненнями не може бути порушено права позивача.

Більш того, пунктом 1 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно - правовий спір.

Згідно з абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

У відповідності до пункту 7 частини 1 тієї ж статті, суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Тобто, вказані норми свідчать про те, що визначальною ознакою адміністративної справи є наявність у однієї із сторін спору статусу суб`єкта владних повноважень, такий суб`єкт у спірних правовідносинах по відношенню до інших осіб має здійснювати саме публічно - владні управлінські функції, які б виникали на основі законодавства.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, під індивідуальним актом розуміється акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Тобто, індивідуальний акт має відповідати таким характеристикам: виданий суб`єктом владних повноважень, прийнятий із метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому (яким) він адресований, породжує конкретні права та обов`язки для конкретних суб`єктів права.

Враховуючи те, що листи - відповіді, які в даному випадку оскаржує позивача не є актами індивідуальної дії, як і висновки, зазначені у таких листах, у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині скасування листів роз`яснень відповідача №6431/13-14 від 03 грудня 2014 року та №5846/13-16 від 02 вересня 2016 року в частині не включення оспорюваного періоду (з 23 грудня 1992 року по 15 вересня 1994 року міліціонером спеціального окремого батальйону міліції по охороні банківських установ і спеціальних перевезень Управління охорони при ГУМВС України в м. Києві та з 15 вересня 1994 року по 29 липня 1997 року слухачем Української академії внутрішніх справ) до стажу державної служби.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача видати новий лист роз`яснення, в якому зазначити, що до стажу державної служби позивачу зараховуються (включаються) періоди проходження служби з 23 грудня 1992 року по 15 вересня 1994 року міліціонером спеціального окремого батальйону міліції по охороні банківських установ і спеціальних перевезень Управління охорони при ГУМВС України в м. Києві та з 15 вересня 1994 року по 29 липня 1997 року слухачем Української академії внутрішніх справ, суд дійшов висновку про їх безпідставність, оскільки на відповідача, як посадову особу суб`єкта владних повноважень, не покладено обов`язку зараховувати до стажу державної служби певні періоди роботи особи, яка не перебуває у трудових відносинах з агентством та лише звернулась до нього з заявою, в якій просила надати відповідні роз`яснення.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та наявність правових підстав для їх задоволення.

Більш того, суд зазначає, що посилання відповідача на пропуск позивачем строків звернення до адміністративного суду є безпідставними, оскільки остаточно про нібито порушення своїх прав позивач дізнався саме з листа-відповіді №5846/13-16 від 02 вересня 2016 року та вже 23 грудня 2016 6року звернувся до суду з вказаною позовною заявою, тобто, в межах встановленого шестимісячного строку для такого звернення.

Також, суд наголошує й на тому, що зважаючи на предмет та підстави позову, з урахуванням встановлених судом обставин справи, судом не надається правова оцінка самому змісту листів відповідача №6431/13-14 від 03 грудня 2014 року та №5846/13-16 від 02 вересня 2016 року.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав та інтересів в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем не доведено правомірність винесення оскаржуваної постанови з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду наявні правові підстави для задоволення позовних вимог із застосуванням частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 3, 5-11, 72-77, 139, 143, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII.

Суддя Н.А. Добрівська