Справа № 380/3215/20
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №380/3215/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сасевича О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и в:

На розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , із вимогами:

-визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо непроведення повного розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 на день виключення із списків частини (24.09.2018 року) індексації грошового забезпечення;

-зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військову частину НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 25.09.2018 року 15.04.2020 року.

На обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду в адміністративній справі №1.380.2019.006379 йому 15.04.2020 року виплачено індексацію грошового забезпечення. Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, оскільки індексація при звільнення нарахована та виплачена не була.

Ухвалою судді від 29.04.2020 року вказану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. На виконання вимог зазначеної ухвали судді позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 14.05.2020 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання.

10.06.2020 року від позивача надійшла до суду відповідь на відзив, в якому він навів додаткові обґрунтування заявленого позову.

12.06.2020 року від відповідача засобами поштового зв`язку надійшов до суду відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач вказує, що на день звільнення ОСОБА_1 та виключення його зі списків особового складу прикордонного загону не було спору щодо належних та виплачених йому при звільненні сум, здійснений розрахунок та виплачені суми позивачем не оскаржувалися. Питання щодо виплати індексації грошового забезпечення виникло у позивача у грудні 2019 року, коли він звернувся з відповідним позовом до Львівського окружного адміністративного суду, що передував цьому. Відповідач вважає, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум не було спору щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. У зв`язку із наведеним, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши доводи позову, відзив на нього, відповідь на відзив, зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з наказом начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 24.09.2018 року №262-ос «По особовому складу» старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби майстра групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип Б), звільненого у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення. У наказі зазначено, що остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати - 24.09.2018 року.

09.10.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо надання інформації.

За результатами розгляду заяви позивача відповідачем надано відповідь, оформлену листом від 25.10.2019 року №11/П/97, в якій повідомлено, що ОСОБА_1 була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення в сумі 1677,63 грн.; індексацію грошового забезпечення за період з липня 2015 року по день вибуття не було проведено по причині відсутності фінансових ресурсів для її нарахування та виплати, що передбачено пунктом 6 статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282 - XII із змінами та пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» із змінами. Разом з тим, направлено на адресу позивача документи, а саме: довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення по видах оплат з січня 2015 року по вересень 2018 року, довідку про нараховану та виплачену індексацію грошового забезпечення.

Однак, не погоджуючись з такими діями відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по 24.09.2018 року, ОСОБА_1 звернувся за захистом порушених прав та законних інтересів до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2020 року у справі №1.380.2019.006379 позов ОСОБА_1 до Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України було задоволено частково; -визнано протиправними дії Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.01.2015 року по 01.01.2018 року; -зобов`язано Мостиський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по 01.01.2018 року у сумі 5445 (п`ять тисяч чотириста сорок п`ять) гривень 49 копійок.; у задоволенні решти вимог відмовлено; -стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) грн.; -стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 54 (п`ятдесят чотири) гривні 46 копійок.

15.04.2020 року Мостиський прикордонний загін виконав рішення суду, нарахував і виплатив ОСОБА_1 кошти в сумі 7333,81 грн. (із врахуванням витрат на правничу допомогу та суми судових витрат).

Оскільки ця сума мала бути виплачена під час звільнення, позивач звернувся з означеним позовом до суду, у якому просить нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частинами 2, 4 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ визначено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

З матеріалів справи судом з`ясовано, що позивача виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення 24.09.2018 року.

За рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2020 року у справі №1.380.2019.006379 позивачу нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 0.01.2015 року по 01.01.2018 року у сумі 5445,49 грн., що підтверджується копією виписки АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, питання виплати позивачу вказаної судом індексації грошового забезпечення є у даному випадку вичерпаним.

У межах цієї справи спірним є питання нарахування та виплати відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.09.2018 року по 15.04.2020 року.

З приводу цього суд зазначає таке.

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Однак, відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не врегульовано порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює можливості для зловживання роботодавцем своїми обов`язками.

Водночас, норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, гарантування отримання ними всіх виплат у день звільнення та на стимулювання роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником закріплені у ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 року у справі №825/66/16; постанова від 02.10.2019 року у справі №817/1227/18; постанова від 10.09.2019 року у справі №814/2791/16; постанова від 19.06.2019 року у справі №820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, слід застосовувати норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з нормами ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 цієї статті).

Також п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено: «Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку, у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи».

Суд, аналізуючи вищевикладені положення законодавства, приходить до думки, що підставою для виплати, передбаченого ч.1 ст.117 КЗпП України відшкодування є: нарахування сум належних працівникові при звільненні; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого ч.2 ст.117 КЗпП України відшкодування є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

На переконання суду, незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активний характер у формі звернень до роботодавця, органів з розгляду трудових спорів чи безпосередньо до суду.

Такі дії мають бути здійснені відразу після виплати цих сум чи після ознайомлення з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки, що могло б свідчити про незгоду працівника та наявність спору щодо розміру належних йому при звільненні сум.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З матеріалів справи судом з`ясовано, що позивач звільнений (виключений зі списків особового складу) у 24.09.2018 року, а до суду звернувся у грудні 2019 року, тобто понад рік після звільнення.

Доказів оскарження позивачем розрахунку і виплати відповідачем належних при звільненні сум суду не надано.

Викладені обставини свідчать, що спір виник більше ніж через 12 місяців після звільнення, коли позивач звернувся до керівництва прикордонного загону із листом щодо виплати йому індексації грошового забезпечення та отримав відповідну відмову-роз`яснення.

Тож, суд погоджується з позицією відповідача, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми спору щодо їх розміру не було, а відтак, підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України немає.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.12.2019 року у справі №825/742/16.

Згідно зі ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За наведених підстав суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та обґрунтованість правової позиції відповідача, а тому відмовляє у задоволенні позову.

Підстави, передбачені ст.ст.139-143 КАС України, для відшкодування або стягнення судових витрат у даній справі, відсутні.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Мостиського прикордонного загону (Військової частини НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій відмовити повністю.

Судовий збір стягненню із сторін не підлягає.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Львівський окружний адміністративний суд.

Суддя Сасевич О.М.