Справа № 160/3166/20
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2020 року Справа № 160/3166/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
19 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії головного управління Держпраці у Дніпропетровській області в частині складання акту інспекційного відвідування №ДН/231/1854/АВ від 30.01.2020 року та припису № 231/1854/АВ/П від 07.02.2020 року;
- визнати незаконним та скасувати акт інспекційного відвідування №ДН231/1854/АВ від 30.01.2020 року та припис №ДН231/1954/АВ/П від 07.02.2020 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не погоджується з оскаржуваними діями по проведенню перевірки та складанням акту та припису, оскільки в акті перевірки зазначено, що позивачем допущено до роботи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на посаді охоронців без укладання трудових договорів. Позивач не погоджується з такими висновками, оскільки предмет договорів, укладених між ТОВ «ВАЮР» та зазначеними вище особами, є цивільно-правовим та не містить жодної ознаки трудового договору. Укладені договори підряду регулюють порядок оплати за домовленістю сторін, за вказаними договорами оплачується лише виконана робота. Діючим цивільним законодавством не встановлена певна кількість або обмеження щодо періодичності укладання договорів підряду. Цивільне законодавство не обмежує сторони договору підряду у визначенні об`єму замовлених робіт, сторони самі визначають який об`єм роботи підрядник виконає для замовника.
На думку позивача, оскаржувані дії, акт та припис є протиправними, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі.
Адміністративний позов не відповідав вимогам ст.ст. 160-161 Кодексу адміністративного судочинства України, тому ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 року був залишений без руху, з наданням строку для усунення недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.04.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання.
На виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.04.2020 року на адресу суду від відповідача 25.05.2020 року надійшов відзив на позовну заяву.
В наданому до суду відзиві зазначено, що в ході проведення інспекційного відвідування встановлено, що у ТОВ «Ваюр», директором якого є позивач, існують випадки укладання договорів цивільно-правового характеру, що мають ознаки трудових договорів, та які повинні укладатись відповідно до норм трудового законодавства. В укладених договорах та актах не визначається кінцевий обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання виконувати роботи (надавати послуги). Все це вказує на те, що предметом договорів є процес праці, а не її кінцевий результат. У договорах не зазначено, який саме результат роботи повинен передати підрядник замовнику, а процес праці не передбачає будь-якого кінцевого результату. Жодним пунктом договору не встановлено обсяг виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, що повинні були бути відображені в акті їх приймання. Не містяться у них і відомості щодо того, який саме конкретний результат роботи повинні передати підрядники замовникові, не визначено переліку завдань роботи, її видів, кількісних і якісних характеристик, не встановлено строку виконання робіт. Фізичні особи, з якими ТОВ «Ваюр» було укладено договори підряду, фактично виконували трудові функції професії охоронників, передбачених нині діючим Класифікатором професій посад робіт ДК 003:2010.
У відповідності до п.3 ч.6 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України дана справа є справою незначної складності та згідно з ст. ст. 257, 262 Кодексу адміністративного України розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 2 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС Україна) за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Враховуючи, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно з приписами ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
Актом інспекційного відвідування встановлені наступні порушення ч.1 ст. 21 та ч.1,ч.3 ст. 24 Кодексу законів про працю України, а саме: директором ТОВ «ВАЮР» фактично було допущено до роботи чотирьох фізичних осіб, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 без укладання трудових договорів, оформлених наказом чи розпорядженням власника, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, що свідчить про відсутність офіційного працевлаштування чотирьох працівників.
07.02.2020 року головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено припис про усунення виявлених порушень №ДН231/1854/АВ/П, згідно з яким зобов`язано директора ТОВ «Ваюр» ОСОБА_1 у строк до 20.02.2020 року офіційно працевлаштувати працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Не погоджуючись з діями по проведенню перевірки, актом перевірки від 30.01.2020 року №ДН231/1854/АВ, приписом від 07.02.2020 року №ДН231/1854/АВ/П, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 1 Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.
Згідно з статті 162 Конвенції Міжнародної організації № 81 1947 року, ратифікованої Законом №1985-ІV (1985-15) від 08.09.2004 року, інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їх повноваження, зокрема мають право здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються.
Відповідно до статті 16 Конвенції Міжнародної організації № 81 1947 року, ратифікованої Законом № 1985-ІV (1985-15) від 08.09.2004 року, інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.
Повноваження щодо нагляду і контролю за додержанням роботодавцями законодавства про працю встановлені Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України) та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 12 Конвенції Міжнародної організації праці № 81 1947 року «Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі» (Конвенцію ратифіковано Законом №1985-IV від 08.09.2004) Інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право:
a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції;
b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та
c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема:
i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги;
iii) зобов`язувати вивішувати об`яви, які вимагаються згідно з правовими нормами;
iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.
У разі інспекційного відвідування інспектори повідомляють про свою присутність роботодавцю або його представнику, якщо тільки вони не вважатимуть, що таке повідомлення може завдати шкоди виконанню їхніх обов`язків
Так, відповідно до статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Отже, законодавець визначив, що порядок здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю повинен бути визначений Кабінетом Міністрів України.
На реалізацію цієї правової норми постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 р. № 823 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок № 823), згідно із п. 2 якого державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96 (далі Положення № 96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Відповідно до пп. 5 п. 4 та п. 50 Положення про головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області, затверджене наказом Міністерства соціальної політики України від 27.03.2015 року № 340 (далі Положення № 340) Управління Держпраці відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Управління Держпраці.
Частинами 4, 5 статті 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" визначено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частини першої, четвертої, шостої-восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої-четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої-четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону (частина 5 статті 2 Закону №877-V).
Відповідно до пункту 1 Порядку №823 цей Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1986-IV, та Законом України «Про основі засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Згідно з пунктом 2 Порядку №823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 823 інспекційні відвідування проводяться з таких підстав:
1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю;
2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин;
3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань виключно з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту;
4) за рішенням суду;
5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин;
Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати;
ДПС та її територіальних органів про:
- невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності;
- факти порушення законодавства про працю, виявлені в ході здійснення повноважень;
- факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом, як суб`єкта господарювання;
Пенсійного фонду України та його територіальних органів про:
- роботодавців, які нараховують заробітну плату 30 і більше відсоткам працівників менше мінімальної;
- роботодавців, в яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу;
- роботодавців, в яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків;
- фізичних осіб, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року;
- роботодавців, в яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці, що завершився;
- роботодавців, в яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації;
- роботодавців, в яких 30 і більше відсотків фізичних осіб працюють на умовах цивільно-правових договорів;
- роботодавців із чисельністю 20 і більше працівників, в яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників;
7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених у ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю;
8) за дорученням Прем`єр-міністра України;
9) за зверненням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини;
10) за запитом народного депутата;
11) у разі невиконання вимог припису.
Отже, приписами пункту 6 Порядку №823 передбачено, що інспекційні відвідування проводяться з такої підстави, як, зокрема, за інформацією Пенсійного фонду України та його територіальних органів.
З огляду на вищевикладене, судом встановлено наявність правових підстав у відповідача для проведення інспекційного відвідування.
Стосовно встановленого під час перевірки порушення, суд зазначає наступне.
Вирішуючи питання щодо наявності порушення трудового законодавства з боку позивача, суд враховує, що за нормами статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Судом з`ясовано, що між ТОВ «Ваюр», директором якого є ОСОБА_1 , (замовник) та фізичними особами (підрядники) були укладені цивільно-правові договори:
- з ОСОБА_2 договір від 01.01.2019 року №01/01/19 (строк дії по 01.02.2019 року);
- з ОСОБА_3 договори від 01.01.2019 року №02/01/19 (строк дії до 01.02.2019 року), від 01.02.2019 року №01/02/19 (строк дії до 01.03.2019 року), від 01.03.2019 року №01/03/19 (строк дії до 01.04.2019 року), від 01.04.2019 року №01/04/19 (строк дії до 01.05.2019 року), від 01.05.2019 року №02/05/19 (строк дії до 01.06.2019 року), від 01.06.2019 року №01/06/19 (строк дії до 01.07.2019 року), від 01.07.2019 року №01/07/19 (строк дії до 01.08.2019 року), від 01.08.2019 року №02/08/19 (строк дії до 01.09.2019 року), від 01.09.2019 року №02/09/19 (строк дії до 01.10.2019 року), від 01.10.2019 року №02/10/19 (строк дії до 01.11.2019 року), від 01.11.2019 року №03/11/19 (строк дії до 01.12.2019 року), від 01.12.2019 року №03/12/19 (строк дії до 01.01.2020 року);
- з ОСОБА_4 договори від 01.02.2019 року №021/02/19 (строк дії до 01.03.2019 року), від 01.03.2019 року №02/03/19 (строк дії до 01.04.2019 року), від 01.04.2019 року №02/04/19 (строк дії до 01.05.2019 року), від 01.05.2019 року №01/05/19 (строк дії до 01.06.2019 року), від 01.06.2019 року №02/06/19 (строк дії до 01.07.2019 року), від 01.07.2019 року №02/07/19 (строк дії до 01.08.2019 року), від 01.08.2019 року №01/08/19 (строк дії до 01.09.2019 року), від 01.09.2019 року №02/09/19 (строк дії до 01.10.2019 року), від 01.10.2019 року №01/10/19 (строк дії до 01.11.2019 року), від 01.11.2019 року №01/11/19 (строк дії до 01.12.2019 року), від 01.12.2019 року №02/12/19 (строк дії до 01.01.2020 року);
- з ОСОБА_5 договори від 01.11.2019 року №02/11/19 (строк дії до 01.12.2019 року), від 01.12.2019 року №01/12/19 (строк дії до 01.03.2020 року).
Вказані договори є тотожними та відповідно до п.1.1 вказаних договорів підрядник приймає на себе зобов`язання на власний ризик та власними силами виконати, передбачені пунктом 1.2 договору роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи.
Згідно з пунктом 1.2 вказаних договорів до переліку робіт, виконаних підрядником по цьому договору відносяться: приймати автотранспортний засіб на зберігання, посвідчуючи прийом ляхом відмітки в журналі реєстрації про здачу або приймання; приймати грошові кошти за послуги автостоянки від абонентів, пробивати через РРО та видавати касовий чек, вживати всіх необхідних заходів для забезпечення зберігання автотранспортних засобів в період дії цього договору, забезпечити відповідний санітарний стан автостоянки.
Відповідно до підпункту 2.2.5. договорів підряду підрядник зобов`язується квітувати перед замовником про виконання окремих етапів робіт та про результати виконаних робіт.
Відповідно до підпункту 3.1.2. договорів підряду замовник має право в буд-який час здійснювати контроль за ходом, якістю та термінами виконання робіт по Договору.
Відповідно до підпункту 3.2.2. договорів підряду в процесі надання послуг Замовник зобов`язується забезпечити Виконавця безперешкодним доступом на територію автостоянки, необхідними для виконання своїх обов`язків інструментів, матеріалами, обладнанням, необхідним для виконання робіт.
Згідно з пунктом 5.2 договорів підряду по даному договору замовник зобов`язується виплатити підряднику винагороду в розмірі 1863,40 грн.
Відповідно до пункту 4.1. договорів підряду встановлено термін виконання робіт протягом 1 місяця.
До вищевказаних договорів підряду складені акти приймання-передачі виконаних робіт.
У відповідності до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.
Згідно з ст.6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень в цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, 13.06.2019 у справі №815/954/18.
В цивільно-правових договорах, укладених між ТОВ «Ваюр» (директором якого є ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , було чітко зазначено «певну роботу», яку необхідно виконати вказаним фізичним особам, як цього й вимагає стаття 837 Цивільного кодексу України а саме:
- зазначено найменування певної роботи, яку зобов`язується виконати виконавець (п.1.2 договорів);
- визначено суму оплати за виконану роботу (п. 5.2 договорів);
- визначено термін виконання робіт (п. 4.1 договорів);
- за виконану роботу складені та підписані акти виконаних робіт (послуг);
- за договором замовник виконав вимоги щодо сплати всіх обов`язкових податків та платежів, передбачених законодавством. На підтвердження виконання цих договорів складено акти виконаних робіт (наявні у справі).
Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ст.ст.902-903 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто, у випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Плата за договором про надання послуг. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Враховуючи наведені норми, можна зробити висновок, що сторони, підписавши цивільно-правові договори, дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, які не суперечать нормам чинного законодавства України, що відображено у відповідних договорах. У статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Доказів наявності у цивільно-правового договору ознак нікчемного правочину відповідачем не надано, як і не надано доказів визнання судом даного договору недійсним.
Чинне законодавство України не містить обов`язкових приписів, у яких випадках сторони зобов`язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, тому вважає, що сторони договору (працедавець та працівник) вільні у своєму виборі подо форми оформлення відносин, і на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.
При цьому, слід зазначити, що зобов`язати підприємство та фізичну особу укласти трудовий договір, коли між ними фактично існують відносини іншого характеру, або ж визнати існуючий між ними договір недійсним не входить до компетенції органів Держпраці.
Інспектор в акті зазначає про періодичність укладених договорів, з чого зроблено висновок про те, що вони є трудовими, але діючим цивільним законодавством не встановлена певна кількість або обмеження щодо періодичності укладення договорів підряду, а тому жодного порушення діючого законодавства в даному випадку не відбулось.
Також, інспектор зазначає про відсутність в текстах договорів підряду визначеного об`єму замовлених робіт, проте Цивільний кодекс України не обмежує сторони в договорі підряду в цьому питанні і сторони самі визначають для себе який об`єм роботи підрядник виконає для замовника. Єдина умова для оплати за договором підряду - це прийняття замовником результатів роботи підрядника.
Крім того, інспектором безпідставно зроблено висновок про те, що безперешкодний доступ до автостоянки та забезпечення позивачем матеріалів для виконання обов`язків за договором підряду, свідчить про трудові відносини між позивачем та вищезазначеними особами, оскільки норми Цивільного кодексу України передбачають можливість виконання робіт з матеріалів замовника.
Судом встановлено, що при укладанні цивільно-правових договорів позивач бажав отримати єдиний результат - здійснення нагляду за територією підприємства. При цьому ТОВ «Ваюр» було байдуже, яким саме чином будуть надаватися послуги підприємству, тому ТОВ «Ваюр» не передавало ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 жодних матеріальних цінностей для забезпечення надання послуг, не організовувало вказаним особам робоче місце. Докази протилежного у справі відсутні.
Виконавці вказаних договорів самі організовували роботу і виконували її на власний ризик та розсуд, не підпорядковувались відповідним посадовим особам, що не відповідає особливостям трудових правовідносин.
Суд зазначає, що оплата наданих послуг проводилась саме по факту наданих конкретних послуг за актами виконаних робіт, а не за сам процес виконання трудових обов`язків протягом трудового дня.
Також, суд зауважує, що у разі надання послуг не на підставі трудового договору, а відповідно до договору про надання послуг (цивільно-правового договору), трудові відносини не виникають.
Враховуючи предмет укладених договорів та поняття трудового договору, аргументи відповідача про трудовий характер відносин між ТОВ «Ваюр» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.
Укладені цивільно-правові договори не визнані недійсними в судовому порядку, не мають ознак нікчемного правочину, а інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.
До такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23.10.2019 у справі №806/2064/18.
Відповідачем не було спростовано волевиявлення сторін на укладення вищевказаних цивільно-правових угод та надання певного виду послуг саме в процесі реалізації своїх прав в цивільно-правових відносинах на підставі цивільно-правових угод і укладання в подальшому з цими особами трудових договорів і розширення штату працівників товариства позивача не свідчить про нікчемність або удаваність цивільно-правових договорів.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 160/5315/19.
Таким чином, висновки головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про порушення ТОВ «Ваюр» вимог ч.1, ч.3 ст. 24 КЗпП України є помилковими, а тому прийнятий на підставі цих висновків припис щодо зобов`язання директора ТОВ «Ваюр» ОСОБА_1 у строк до 20.02.2020 року офіційно працевлаштувати працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є необґрунтованим і таким, що прийнятий без врахування всіх істотних обставин.
Відтак, позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування припису підлягають задоволенню судом.
Стосовно позовної вимоги про визнання протиправними дій головного управління Держпраці у Дніпропетровській області в частині складання акту інспекційного відвідування №ДН/231/1854/АВ від 30.01.2020 року та визнання незаконним та скасування акту інспекційного відвідування №ДН231/1854/АВ від 30.01.2020 року, суд зазначає таке.
Оформлення результатів інспекційного відвідування актом з викладенням фактів порушення позивачем положень законодавства про працю, встановлених під час здійснення такого заходу, відноситься до повноважень головного управління.
Акт інспекційного відвідування та викладені в ньому факти та висновки не є рішеннями суб`єкта владних повноважень, що породжують для позивача певні правові наслідки. Акт є виключно носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом під час проведення інспекційного відвідування порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства про працю, обов`язковим документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Контролюючий орган не позбавлений права викладати в акті висновки щодо зафіксованих обставин та, в подальшому, у разі виникнення спору щодо вчинення ним дій та рішень, що приймаються на підставі такого акту, обґрунтувати ними власну позицію щодо наявності певних порушень, допущених суб`єктом господарювання.
Аналогічна правова позиція з означеного питання висловлена Верховним Судом в постанові від 11 квітня 2018 року у справі №816/1155/16 (провадження №К/9901/9222/18).
Таким чином, акт перевірки, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень законодавства, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.
Дії службової особи щодо включення до акта певних висновків не можуть бути предметом розгляду у суді. Зауваження до акта перевірки (за їх наявності) та висновки на них є невід`ємною частиною акта. Це свідчить про те, що дії, пов`язані з включенням до акта висновків, є обов`язковими, тоді як самі висновки такими не є.
Обов`язковою ж ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер. Висновки, викладені у акті, не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Водночас судження контролюючого органу про порушення вимог трудового законодавства є висновками тільки контролюючого органу, зазначення яких в акті перевірки не суперечить чинному законодавству. Такі твердження акта можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, в основу яких покладені зазначені висновки акта.
Аналогічна правова позиція узгоджується з висновками, зазначеними Верховним Судом України у постанові від 10 вересня 2013 року по справі №21-237а13, а також Верховним Судом у постанові від 10 травня 2018 року по справі №811/119/13- а.
В даному випадку належним способом захисту порушених прав позивача є звернення до суду з позовом про визнання протиправним та скасування припису.
У разі дотримання відповідачем процедури призначення та проведення перевірки, суд не вправі надавати правову оцінку акту перевірки, до повноважень суду входить лише дослідження встановлених в акті інспекційного відвідування фактів для надання правової оцінки припису, винесеному за результатами акту інспекційного відвідування.
Отже, в цій частині позовних вимог належить відмовити.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вищевикладене та приписи ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуваний припис, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому позов підлягає задоволенню в цій частині.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
На підставі ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог позивача.
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 1681,60 грн., що документально підтверджується квитанціями від 19.03.2020 року та 24.04.2020 року.
Отже, оскільки позовну заяву задоволено частково, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 1681,60 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі пропорційном до задоволених позовних вимог в сумі 840,80 грн.
Керуючись ст.ст. 139, 241 - 246, 250Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати припис головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від №ДН231/1954/АВ/П від 07.02.2020 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук