Справа № 280/3907/19
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2020-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

09 червня 2020 року Справа № 280/3907/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазаренка М.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс» (69600, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, буд. 4, ) до Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, пр. Львівська, 8, ), Державної податкової служби України (04053, м.Київ, Львівська пл.8, ) про визнання протиправною, скасування індивідуальної податкової консультації та зобов`язання

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Запоріжкокс» (далі - позивач) звернулося до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Державної фіскальної служби України (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію ДФС України №2317/6/99-99-12-02-02-15/ІПК від 22.05.2019;

зобов`язати ДФС України, з урахуванням висновків суду по цій справі, надати Приватному акціонерному товариству «Запоріжкокс» нову індивідуальну податкову консультацію на звернення №15/319 від 15.04.2019.

Ухвалою суду від 16 серпня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 28 серпня 2019 року.

Ухвалою суду від 28 серпня 2019 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче судове засідання на 21 жовтня 2019 року.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року відкладено підготовче судове засідання на 11 листопада 2019 року.

Ухвалою суду від 11 листопада 2019 року клопотання представників сторін про зупинення провадження в адміністративній справі для надання додаткового часу для примирення задоволено. Зупинено провадження в адміністративній справі №280/3907/19 до 16 грудня 2019 року, для надання сторонам часу необхідного їм для примирення.

Ухвалою суду від 16 грудня 2019 року клопотання представників сторін про зупинення провадження в адміністративній справі для надання додаткового часу для примирення задоволено. Зупинено провадження в адміністративній справі №280/3907/19 до 10 лютого 2020 року, для надання сторонам часу необхідного їм для примирення.

Ухвалою суду від 16 грудня 2019 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача: Державну податкову службу України (04053, м.Київ, Львівська пл.8, ).

Ухвалою суду від 10 лютого 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 березня 2020 року.

Ухвалою суду від 18 березня 2020 року клопотання представників сторін про відкладення судового засідання задоволено, відкладено судове засідання в адміністративній справі №280/3907/19 на 13 травня 2020 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що позивач не погоджується із отриманою від відповідача індивідуальною податковою консультацією №2317/6/99-99-12-02-02-15/ІПК від 22.05.2019. Вважає, що ДФС України надало податкове роз`яснення, яке суперечить нормам діючого законодавства України. Стверджує, що позивач не здійснює господарської діяльності з переробки нафти, газового конденсату, природного газу та їх суміші. В процесі своєї діяльності позивач здійснює тільки хімічну переробку кам`яного вугілля методом коксування, результатом якого є виробництво таких видів продукції, як доменний кокс, кам`яновугільна смола, коксовий газ, бензол сирий кам`яновугільний, пек кам`яновугільний елеюродний, амоній сульфат, масла кам`яновугільні, нафталінова фракція, сировина коксохімічна для виробництва високоструктурного технічного вуглецю та ін. Зокрема, в процесі замкнутого безперервного технологічного циклу, Позивач отримує бензол сирий кам`яновугільний марки БС (за кодом 2707 10 90 00 згідно з УКТ ЗЕД), який є підакцизним продуктом згідно пп.215.3.4 п.215.3 ст.215 Податкового кодексу. Виробництво бензолу сирого кам`яновугільного марки БС (за кодом 2707 10 90 00 згідно з УКТ ЗЕД) (далі - бензол БС) позивач здійснює у відповідності до ТУ У 24.1- 3-2003, на підставі безстрокової ліцензії на виробництво особливо небезпечних хімічних речовин (за переліком, який визначається Кабінетом Міністрів України), виданої 30.06.2016 р. згідно рішення № 231 Міністерства екології та природних ресурсів України. Зазначає, що виробництво бензолу БС є результатом хімічної переробки кам`яного вугілля методом коксування, а не результатом переробки нафти, чи газового конденсату, чи природного газу, чи їх сумішей. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву (вх. №51787 від 09.12.2019) в якому відповідач позовні вимоги не визнав. Вважає, що дана консультація відповідає приписам чинного законодавства, а доводи позивача є необґрунтованими. У задоволенні позову просить відмовити.

Представником позивача до суду подано клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження (вх..№22029 від 13.05.2020).

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження, фіксація судового засідання за допомогою технічного пристрою, відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснювалась.

Суд звертає увагу сторін, що згідно із Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX розділ VI "Прикінцеві положення" КАС України доповнено пунктом 3 такого змісту: "3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Як свідчать матеріали справи, 15 квітня 2019 року Приватне акціонерне товариство «Запоріжкокс» звернулося до ДФС України за податковою консультацією та просило роз`яснити наступне:

1. Чи потрібно ПРАТ «ЗАПОРІЖКОКС» отримувати ліцензію на право виробництва пального, якщо підприємство не веде діяльності з переробки нафти, газового конденсату, природного газу та їх суміші з метою вилучення цільових компонентів (сировини), а здійснює виробництво бензолу сирого кам`яновугільного на підставі безстрокової ліцензії на виробництво особливо небезпечних хімічних речовин?

2. Якщо ПРАТ «ЗАПОРІЖКОКС» потрібно отримувати ліцензію на право виробництва пального, то за яких ліцензійних умов це потрібно зробити?

3. Яким вимогам та яким технічним регламентам та національним стандартам з якості пального повинні відповідати технічні умови на виробництво бензолу сирого кам`яновугільного (УКТ ЗЕД 2707 10 90 00), який згідно ст.215 Податкового кодексу належить до підакцизної продукції?

4. Чи можливо отримати ліцензію на виробництво пального, якщо в документі, що підтверджує право користування земельною ділянкою або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт для виробництва пального, відсутнє цільове призначення такої ділянки?

22.05.2019 року Державною фіскальною службою України на звернення приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс» було надано індивідуальну податкову консультацію №2317/6/99-99-12-02-02-15/ІПК стосовно необхідності отримування ліцензії, і якщо потрібно, ліцензійних умов на виробництво бензолу сирого кам`яновугільного.

Позивач, вважаючи зазначену індивідуальну податкову консультацію протиправною, звернувся до суду з адміністративним позовом у цій справі.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пп. 4.1.2, 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України закріплено, що податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах:

- рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу;

- презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Індивідуальна податкова консультація - роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій (п.п.14.1.172-1 п.14.1 ст.14 ПК України).

У відповідності до приписів статті 52 ПК України:

- за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом (п.52.1 вказаної статті);

- податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію (п.52.2 вказаної статті);

- за вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Консультація, надана в письмовій або електронній формі, обов`язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства (п.52.3. вказаної статті);

- консультації, крім узагальнюючих, надаються контролюючими органами: у письмовій або електронній формі - контролюючими органами в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональними територіальними органами, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, та підлягають обов`язковому розміщенню на сайті контролюючого органу, який надав консультацію, протягом 10 календарних днів після дня їх надання без зазначення найменування (прізвища, ім`я, по батькові) платника податків та його податкової адреси (п.52.4. вказаної статті).

Відповідно до п. 53.3 ст. 53 ПК України платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій або електронній формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Отже, за вказаних вище норм вбачається, що податкова консультація повинна відповідати таким ознакам, як індивідуальність, можливість практичного застосування, допомога платнику податків, і у разі, якщо така податкова консультація, на думку платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору, останній має право на її оскарження шляхом подання позову до суду.

Як встановлено вище, надана відповідачем індивідуальна податкова консультація стосується питання отримання ліцензії на право виробництва пального.

Відповідно до п.п. 215.3.4 п. 215.3 ст. 215 ПК України бензол (код УКТ ЗЕД 2707 10 10 00, 2707 10 90 00) віднесено до підакцизної групи товарів.

Підпунктом 14.1.1411 п. 14.1 ст. 14 Кодексу встановлено, що пальне - нафтопродукти, скраплений газ, паливо моторне альтернативне, паливо моторне сумішеве, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, інші товари, зазначені у п.п. 215.3.4 п. 215.3 ст. 215 Кодексу.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 19 грудня 1995 року № 481 «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (далі - Закон № 481) виробництво пального - діяльність з переробки нафти, газового конденсату, природного газу та їх суміші, в результаті якої отримується пальне або інші продукти переробки.

Законом України від 23 грудня 2018 року № 2628-УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» (далі - Закон № 2628) внесені зміни до Закону № 481, з 01.07.2019 вводиться ліцензування діяльності усіх суб`єктів господарювання, що здійснюють виробництво, зберігання, оптову та роздрібну торгівлю пальним.

Відповідно до ст. 14.1.6. Закону № 2628 акцизний склад - це:

а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення) розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро- горілчаних виробів;

б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження- розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом:

а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро- горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;

б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;

в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;

г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або технічному обладнанні, пристрої.

Згідно з п. 1 ст. 230 Кодексу акцизні склади утворюються з метою підвищення ефективності роботи із запобігання та боротьби з незаконним виробництвом і обігом спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів, пального, посилення контролю за повнотою та своєчасністю надходжень до бюджету акцизного податку.

Акцизні склади, на території яких здійснюється виробництво, оброблення (перероблення), змішування навантаження-розвантаження, зберігання пального, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками та рівнемірами- лічильниками рівня таких товарів (продукції) у резервуарі, які зареєстровані в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів- лічильників рівня пального у резервуарі.

Зазначене питання регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 22 листопада 2017 року № 891 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру витратомірів-лічильників і рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі, передачі облікових даних з них електронними засобами зв`язку» (далі - Порядок).

Вказаний Порядок визначає процедуру створення та ведення Єдиного державного реєстру витратомірів-лічильників і рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі, а також порядок передачі облікових даних (обсягу обігу та залишку пального) електронними засобами зв`язку.

Відповідно до п.п. 1 п. 2 Порядку витратомір-лічильник законодавчо регульований засіб вимірювальної техніки, призначений для безперервного вимірювання, запам`ятовування та відображення у фактичних умовах вимірювання кількості пального, що проходить через вимірювальний перетворювач у закритих, повністю заповнених трубопроводах.

Згідно з п.п. 2 п. 2 Порядку рівнемір-лічильник рівня пального у резервуарі законодавчо регульований засіб вимірювальної техніки, призначений для вимірювання рівня пального, за яким обчислюється об`єм пального, що перебуває у резервуарі, за градуювальною таблицею резервуара.

Пунктом 128.1 ст. 1281 Кодексу передбачена відповідальність за порушення правил обліку, виробництва та обігу пального на акцизних складах, а саме:

необладнання витратомірами-лічильниками та/або рівномірами- лічильниками акцизних складів, на яких здійснюються виробництво, оброблення (перероблення), змішування, навантаження-розвантаження, зберігання пального, відпуск пального без застосування витратомірів- лічильників та/або рівномірів-лічильників тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленого законом на 01 січня податкового (звітного) року, за кожний кубічний метр об`єму резервуарів, на яких не встановлено витратомірів- лічильників та/або рівномірів - лічильників, але не менше 15000 гривень.

Повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених абзацом першим цього пункту, тягне за собою призупинення реєстрації платника акцизного податку з реалізації пального до моменту обладнання акцизного складу витратомірами-лічильниками та/або рівномірами- лічильниками.

Отже, враховуючи викладене вище, резервуари, які використовуються для здійснення операцій з обігу пального та його зберігання з 01.07.2019, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками та рівнемірами-лічильниками, які зареєстровані в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі (п. 230.1 ст. 230 Кодексу).

Норми статті 1281 Кодексу застосовуватимуться:

з 01 липня 2019 року - до розпорядника акцизного складу, на акцизному складі якого розташовано резервуари, загальна місткість яких перевищує 20000 куб. метрів;

з 01 жовтня 2019 року - до розпорядника акцизного складу, на акцизному складі якого розташовано резервуари, загальна місткість яких перевищує 1000 куб. метрів, але не перевищує 20000 куб. метрів;

з 01 січня 2020 року - до розпорядника акцизного складу, на акцизному складі якого розташовано резервуари, загальна місткість яких не перевищує 1000 куб. метрів (п. 18 підрозділ 5 розділ XX Кодексу).

Згідно з п. 8 Порядку витратоміри-лічильники та рівнеміри-лічильники на резервуарах повинні відповідати вимогам законодавства та пройти повірку та/або оцінку відповідності.

Зокрема, таку повірку здійснює Науковий метрологічний центр - Національний науковий центр «Інститут метрології».

Метрологічні характеристики рівнемірів і витратомірів під час визначення обсягу обігу та залишку пального повинні відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до статті 3 Закону № 2628 для отримання ліцензії на право виробництва пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:

документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт для виробництва пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, цільове призначення якої відповідає заявленій діяльності;

акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці виробництва пального, необхідних для виробництва та зберігання пального; документ, що підтверджує акредитацію випробувальної лабораторії з визначення показників якості пального, виданий уповноваженим органом;

дозвіл на початок виконання робіт підвищеної небезпеки та початок експлуатації (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки;

технологічна документація (стандарти, регламенти, технологічні інструкції), що стосується виробництва та зберігання пального;

технічні умови щодо виробництва пального заданої якості, які повинні відповідати вимогам технічних регламентів та національним стандартам з якості пального.

Копії таких документів не подаються у разі їх наявності у відкритих державних реєстрах, якщо реквізити таких документів та назви відповідних реєстрів зазначено в заяві на видачу ліцензії на право виробництва пального.

Відповідальність за достовірність даних у документах, поданих разом із заявою, несе заявник.

Звертаючись до контролюючого органу за індивідуальною консультацією, позивач просив розглянути питання:

1) Чи потрібно Товариству отримувати ліцензію на право виробництва пального, якщо підприємство не веде діяльності з переробки нафти, газового конденсату, природного газу та їх суміші з метою вилучення цільових компонентів (сировини), а здійснює виробництво бензолу сирого кам`яновугільного на підставі безстрокової ліцензії на виробництво особливо небезпечних хімічних речовин?

2) Якщо Товариство потрібно отримувати ліцензію, то за яких ліцензійних умов це потрібно зробити?

3) Яким вимогам та яким технічним регламентом та національними стандартами з якості пального повинні відповідати технічні умови на виробництво бензолу сирого кам`яновугільного, який згідно ст. 215 Кодексу належить до підакцизної продукції?

4) Чи можливо отримати ліцензію на виробництво пального, якщо в документі, що підтверджує право користування земельною ділянкою або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт для виробництва пального, відсутнє цільове призначення такої ділянки?

Щодо першого запитання позивача, відповідач в податковій консультації повідомив наступне.

Відповідно до п.п. 215.3.4 п. 215.3 ст. 215 ПК України бензол (код УКТ ЗЕД 2707 10 10 00, 2707 10 90 00) віднесено до підакцизної групи товарів.

Підпунктом 14.1.1411 п. 14.1 ст. 14 Кодексу встановлено, що пальне - нафтопродукти, скраплений газ, паливо моторне альтернативне, паливо моторне сумішеве, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, інші товари, зазначені у п.п. 215.3.4 п. 215.3 ст. 215 Кодексу.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 19 грудня 1995 року № 481 «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (далі - Закон № 481) виробництво пального - діяльність з переробки нафти, газового конденсату, природного газу та їх суміші, в результаті якої отримується пальне або інші продукти переробки.

Законом України від 23 грудня 2018 року № 2628-УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» (далі - Закон № 2628) внесені зміни до Закону № 481, з 01.07.2019 вводиться ліцензування діяльності усіх суб`єктів господарювання, що здійснюють виробництво, зберігання, оптову та роздрібну торгівлю пальним.

Таким чином, з 01.07.2019 виробництво бензолу сирого кам`яновугільного здійснюється за наявності відповідної ліцензії.

Щодо наступного запитання позивача, відповідач в податковій консультації повідомив наступне.

Відповідно до ст. 14.1.6. Закону № 2628 акцизний склад - це:

а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення) розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро- горілчаних виробів;

б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження- розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом:

а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро- горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;

б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;

в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;

г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або технічному обладнанні, пристрої.

Згідно з п. 1 ст. 230 Кодексу акцизні склади утворюються з метою підвищення ефективності роботи із запобігання та боротьби з незаконним виробництвом і обігом спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів, пального, посилення контролю за повнотою та своєчасністю надходжень до бюджету акцизного податку.

Акцизні склади, на території яких здійснюється виробництво, оброблення (перероблення), змішування навантаження-розвантаження, зберігання пального, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками та рівнемірами- лічильниками рівня таких товарів (продукції) у резервуарі, які зареєстровані в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів- лічильників рівня пального у резервуарі.

Зазначене питання регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 22 листопада 2017 року № 891 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру витратомірів-лічильників і рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі, передачі облікових даних з них електронними засобами зв`язку» (далі - Порядок).

Вказаний Порядок визначає процедуру створення та ведення Єдиного державного реєстру витратомірів-лічильників і рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі, а також порядок передачі облікових даних (обсягу обігу та залишку пального) електронними засобами зв`язку.

Відповідно до п.п. 1 п. 2 Порядку витратомір-лічильник законодавчо регульований засіб вимірювальної техніки, призначений для безперервного вимірювання, запам`ятовування та відображення у фактичних умовах вимірювання кількості пального, що проходить через вимірювальний перетворювач у закритих, повністю заповнених трубопроводах.

Згідно з п.п. 2 п. 2 Порядку рівнемір-лічильник рівня пального у резервуарі законодавчо регульований засіб вимірювальної техніки, призначений для вимірювання рівня пального, за яким обчислюється об`єм пального, що перебуває у резервуарі, за градуювальною таблицею резервуара.

Пунктом 128.1 ст. 1281 Кодексу передбачена відповідальність за порушення правил обліку, виробництва та обігу пального на акцизних складах, а саме:

необладнання витратомірами-лічильниками та/або рівномірами- лічильниками акцизних складів, на яких здійснюються виробництво, оброблення (перероблення), змішування, навантаження-розвантаження, зберігання пального, відпуск пального без застосування витратомірів- лічильників та/або рівномірів-лічильників тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленого законом на 01 січня податкового (звітного) року, за кожний кубічний метр об`єму резервуарів, на яких не встановлено витратомірів- лічильників та/або рівномірів - лічильників, але не менше 15000 гривень.

Повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених абзацом першим цього пункту, тягне за собою призупинення реєстрації платника акцизного податку з реалізації пального до моменту обладнання акцизного складу витратомірами-лічильниками та/або рівномірами- лічильниками.

Отже, враховуючи викладене вище, резервуари, які використовуються для здійснення операцій з обігу пального та його зберігання з 01.07.2019, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками та рівнемірами-лічильниками, які зареєстровані в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі (п. 230.1 ст. 230 Кодексу).

Норми статті 1281 Кодексу застосовуватимуться:

з 01 липня 2019 року - до розпорядника акцизного складу, на акцизному складі якого розташовано резервуари, загальна місткість яких перевищує 20000 куб. метрів;

з 01 жовтня 2019 року - до розпорядника акцизного складу, на акцизному складі якого розташовано резервуари, загальна місткість яких перевищує 1000 куб. метрів, але не перевищує 20000 куб. метрів;

з 01 січня 2020 року - до розпорядника акцизного складу, на акцизному складі якого розташовано резервуари, загальна місткість яких не перевищує 1000 куб. метрів (п. 18 підрозділ 5 розділ XX Кодексу).

Згідно з п. 8 Порядку витратоміри-лічильники та рівнеміри-лічильники на резервуарах повинні відповідати вимогам законодавства та пройти повірку та/або оцінку відповідності.

Зокрема, таку повірку здійснює Науковий метрологічний центр - Національний науковий центр «Інститут метрології».

Метрологічні характеристики рівнемірів і витратомірів під час визначення обсягу обігу та залишку пального повинні відповідати вимогам законодавства.

Враховуючи викладене, виробники бензолу сирого кам`яновугільного повинні отримати відповідну ліцензію та обладнати акцизний склад витратомірами-лічильниками та рівнемірами-лічильниками.

Відповідно до статті 3 Закону № 2628 для отримання ліцензії на право виробництва пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:

документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт для виробництва пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, цільове призначення якої відповідає заявленій діяльності;

акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці виробництва пального, необхідних для виробництва та зберігання пального; документ, що підтверджує акредитацію випробувальної лабораторії з визначення показників якості пального, виданий уповноваженим органом;

дозвіл на початок виконання робіт підвищеної небезпеки та початок експлуатації (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки;

технологічна документація (стандарти, регламенти, технологічні інструкції), що стосується виробництва та зберігання пального;

технічні умови щодо виробництва пального заданої якості, які повинні відповідати вимогам технічних регламентів та національним стандартам з якості пального.

Копії таких документів не подаються у разі їх наявності у відкритих державних реєстрах, якщо реквізити таких документів та назви відповідних реєстрів зазначено в заяві на видачу ліцензії на право виробництва пального.

Відповідальність за достовірність даних у документах, поданих разом із заявою, несе заявник.

Щодо четвертого запитання позивача, відповідач в податковій консультації зазначив наступне.

Таким чином отримати ліцензію на виробництво пального можливо, зокрема, у разі наявності документів, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт для виробництва пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, цільове призначення якої відповідає заявленій діяльності.

Тобто, на думку відповідача, необхідність отримання ліцензії не залежить від того, чи було пальне вироблено як основний продукт виробництва, чи воно утворилось внаслідок технологічного процесу. У кожному випадку пальне виробляється та зберігається на підприємстві.

Отже, відповідачем в індивідуальній податковій консультації надано відповіді на питання позивача, у зв`язку з чим індивідуальна податкова консультація є обґрунтованою та повністю відповідає вимогам, визначеним положеннями ст. 52 Податкового Кодексу України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного адміністративного позову та зазначає, що відповідачем, який є суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність оскаржуваної у даній справі індивідуальної податкової консультації.

Згідно з ч. 1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

У зв`язку із відмовою у задоволенні адміністративного позову, розподіл судових витрат згідно ст. 139 КАС України судом не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 77, 132, 143, 243-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс» (69600, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, буд. 4, ) до Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, пр. Львівська, 8, ), Державної податкової служби України (04053, м.Київ, Львівська пл.8, ) про визнання протиправною, скасування індивідуальної податкової консультації та зобов`язання - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 09.06.2020.

Суддя М.С. Лазаренко