Справа № 120/2548/20-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

16 червня 2020 р. Справа № 120/2548/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши у письмовому провадженні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову

в с т а н о в и в :

15.06.2020 року ОСОБА_1 до пред`явлення позовної заяви подав до Вінницького окружного адміністративного суду заяву про забезпечення позову, шляхом заборони Тульчинській міській раді розглядати у постійних комісіях Тульчинської міської ради та на сесії (черговій або позачерговій) проект рішення щодо скорочення (ліквідації) посади першого заступника міського голови до набрання законної сили рішення у справі.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову представник позивача вказала, що 04.06.2020 року рішенням Тульчинської міської ради ОСОБА_1 звільнено із посади першого заступника міського голови. На виконання вказаного рішення, 04.06.2020 року головою Тульчинської міської ради прийнято розпорядження про його звільнення.

Вподальшому, 05.06.2020 року на засіданні постійної комісії Тульчинської міської ради одноголосно підтримано пропозицію про скорочення (ліквідацію) посади першого заступника міського голови, яку обіймав позивач.

Представник позивача вважає, що рішення Тульчинської міської ради та розпорядження Тульчинського міського голови про його звільнення є протиправним та підлягають скасуванню, про що, останньою готується адміністративний позов, який буде подано до суду в межах строку встановленого КАС України.

На переконання представника позивача, невжиття заходів забезпечення позову ускладнить виконання рішення суду, оскільки скорочення (ліквідація) посади першого заступника міського голови позбавить ОСОБА_1 ефективного захисту прав, які полягають в його поновлені на вказаній посаді.

Більше того, у разі підтримання постійною комісією Тульчинської міської ради проекту рішення про скорочення (ліквідацію) посади першого заступника міського голови, позивачу буде необхідно додатково звертатися до суду з відповідним адміністративним позовом щодо скасування такого рішення.

Враховуючи вищевикладене, представник позивача вважає, що наразі наявні достатні підстави для вжиття судом заходів забезпечення позову.

16.06.2020 року позивачем подано доповнення до заяви про забезпечення позову, у якій зазначив, що 18.06.2020 року на сесії Тульчинської міської ради планується розглядати питання щодо скорочення (ліквідації) посади, яку він обіймав до звільнення, що на його переконання, позбавить можливості на ефективний захист його прав.

Визначаючись щодо заяви про забезпечення адміністративного позову, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно положень ч. 2 ст. 150 КАС України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною 2 ст.151 КАС України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Із системного аналізу наведених норм слідує, що заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим позовним вимогам, безпосередньо пов`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення. Заявник обов`язково повинен обґрунтувати своє клопотання і з цією метою подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язує застосування певного заходу забезпечення позову. Доказами у даному випадку вважатимуться будь-які відомості, що вказують на ймовірне порушення чиїхось прав (свобод, інтересів) під час провадження у справі.

Метою забезпечення позову є, хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення ускладнення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику. Заходи забезпечення позову не мають якогось дискримінаційного характеру стосовно якоїсь із сторін у спорі, їх застосування здійснюється в рамках дискреційних повноважень суду і на основі принципів змагальності та процесуального рівноправ`я сторін.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР.

Відповідно до положень частини 3, 4 та 5 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.

Порядок формування та організація діяльності рад визначаються Конституцією України, цим та іншими законами, а також статутами територіальних громад.

Чисельність працівників органів місцевого самоврядування встановлюється відповідною радою у межах загальної чисельності, визначеної типовими штатами, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Статтею 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Пунктами п`ятим частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання.

Отже, питання затвердження загальної чисельності апарату ради належить виключно до дискреційних повноважень сільських, селищних, міських рад.

При цьому суд зазначає, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, але можливість обрати з двох або більш альтернатив, кожна з яких є законною. У разі, коли законом передбачено єдиний можливий варіант поведінки адміністративного органу, але він діє в іншій спосіб, аніж той, що передбачено законом, мова про дискрецію не йде, в такому випадку порушено принцип законності як складової принципу верховенства права.

В даному випадку, затвердження чисельності працівників органів місцевого самоврядування належить до виключеної компетенції сільських, селищних, міських рад, оскільки можуть здійснюватись з певною свободою розсуду, тобто, постійна комісія Тульчинської міської ради, за пропозицією голови Тульчинської міської ради, може обирати з кілька юридично допустимих рішень, які вони вважають найкращим за даних обставин.

Таким чином, у суда відсутні підстави вважати, що винесення на сесію питання про скорочення посади першого заступника міського голови, здійснюється посадовими особами та депутатами Тульчинської міської ради умисно для подальшого невиконання рішення суду, у випадку задоволення адміністративного позову.

Також слід вказати, що винесення на розгляд сесії питання про скорочення (ліквідацію) посади, яку обіймав позивач до звільнення, не означає її скорочення чи ліквідацію, оскільки має бути підтримано більшістю депутатів.

Більше того, предметом спору у адміністративній справі яка буде подана до суду, як зазначає представник позивача у заяві про забезпечення позову, насамперед є перевірка законності прийняття Тульчинською міською радою рішення від 04.06.2020 року № 119 та прийняття Тульчинським міським головою розпорядження №08-03-143 від 04.06.2020 року про звільнення ОСОБА_1 із посади першого заступника Тульчинського міського голови, тобто, співвідношення прав, про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову, на переконання суду є неспівмірні.

Крім того, як вже зазначалось вище, позивач вважає дані рішення та розпорядження протиправними та вказує, що у разі незабезпечення позову, буде неможливо виконати рішення суду та ефективно захистити його прав, оскільки у разі скорочення (ліквідації) займаної ним посади, поновити його на ній буде неможливо.

Суд не погоджується із такими посиланнями та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року № 2493-III регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування.

Статтею 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» визначено, що служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Дія цього Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

Згідно статті 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадами в органах місцевого самоврядування серед інших є посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Відповідно до положень статті 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється:

- на посаду голови та заступників голови районної, районної у місті, обласної ради, заступника міського голови - секретаря Київської міської ради, секретаря сільської, селищної, міської ради, голови постійної комісії з питань бюджету обласної, Київської та Севастопольської міських рад шляхом обрання відповідною радою;

- на посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради шляхом затвердження відповідною радою.

Частиною третьою статті 7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачено, що на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до абзацу 7 статті 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» у разі необхідності, за згодою сторін, посадова особа місцевого самоврядування може бути переведена на рівнозначну чи нижчу посаду або посаду радника чи консультанта без конкурсного відбору.

Відповідно до положень статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Із системного аналізу наведених норм слідує, що у разі звільнення без законної підстави, працівник, за рішенням органу, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному поновленню на попередній посаді, однак у разі скорочення чисельності або штату працівників, поновлення на роботі можливе на рівнозначній посаді. При цьому, відсутні підстави вважати, що у разі поновлення позивача на роботі, Тульчинська міська рада буде ухилятися від виконання судового рішення.

Також слід вказати, що відповідно до ст. ст. 129, 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Обов`язковість судового рішення є також однією з основних засад судочинства в Україні.

Принцип обов`язковості судових рішень, як один з визначальних принципів здійснення правосуддя в Україні, полягає в обов`язковому виконанні на всій території України судових рішень, що набрали законної сили, а також у встановлені відповідальності за невиконання таких рішень.

Забезпечення належного виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Таким чином, з огляду на відсутність достатніх даних, які б вказували на необхідність застосування заходів забезпечення адміністративного позову, суд приходить до переконання, що підстав для вжиття таких заходів немає.

Керуючись ст.ст. 9, 150, 151, 154, 243, 248, 256 КАС України суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Суддя Дончик Віталій Володимирович