Справа № 420/1706/20
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2020-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/1706/20
Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Стас Л.В.

суддів Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до старшого слідчого Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції Донченко-Пишкало Маргарити Валентинівни про визнання неправомірними дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернулися з позовом до старшого слідчого Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції Донченко-Пишкало М.В., в якому просили визнати протиправними дії старшого слідчого Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції Донченко-Пишкало Маргарити Валентинівни щодо видачі повідомлення про підозру від 09 серпня 2016 року ОСОБА_3 .

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовлено, на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України, оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо непідсудності даної справи адміністративному судочинству, оскільки судом не прийнято до уваги факт протиправності дій старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 щодо складення повідомлення про підозру стосовно особи (їх батька ОСОБА_3 ), що померла у 2010 році. Крім того, апелянт наголошує на тому, що такі протиправні дії слідчого порушують право їх померлого батька на честь, гідність та ділову репутацію та можуть призвести до порушення їх майнових прав стосовно майна, яке їм перейшло від батька у порядку спадкування.

Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що позов, заявлений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки спори про оскарження дій слідчого в рамках досудового розслідування, в тому числі щодо видачі повідомлення про підозру, а також спори щодо визнання повідомлення про підозру таким, що не є врученим, врегульовані кримінально - процесуальним законом, а тому такий спір відноситься до юрисдикції кримінального судочинства.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, у п. 24 рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «судом встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі «Занд проти Австрії» зазначив, що поняття суд, встановлений законом у ч. 1 ст. 6 Конвенції, передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

З приписами ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

В свою чергу, суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до приписів п.1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; тощо.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, які він повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Слід звернути увагу, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий, однак, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ, необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до ч. 1 ст.1 КПК України порядок кримінального провадження на всій території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України, кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. За своєю правовою природою кримінальне провадження становить єдиний комплекс вчинюваних в установленному КПК порядку дій, у межах якого органи досудового розслідування і суд здійснюють функцію притягнення особи до кримінальної відповідальності. Зокрема, таке провадження включає встановлені законом процедури одержання доказів, гарантії законності цих процедур, а також право особи в установлений КПК спосіб оспорювати правомірність відповідних процесуальних дій та/або рішень у контексті реалізації свого права на захист.

Право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, що належить до загальних засад кримінального провадження, згідно з ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 303 КПК визначено рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Згідно ч.2 цієї статті скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

У рішенні Конституційного Суду України від 23.05.2001 № 6-рп/2001 зазначено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу-підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України, оскільки діяльність посадових осіб органів міліції, прокуратури має свої особливості і не належить до управлінської сфери.

У рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп також зазначено, що правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є визнання протиправними дії старшого лейтенанту поліції ОСОБА_5 -Пишкало М.В. щодо видачі повідомлення про підозру від 09.08.2016 року ОСОБА_3 , а також вимога про визнання повідомлення про підозру від 09.08.2016 року таким, що не є врученим.

При цьому, в позовній заяві позивачі посилаються на те, що відповідачем було порушено право їх померлого батька на честь, гідність та ділову репутацію, оскільки підозра, яку винесено відносно нього, є неправдивою. Також позивачі посилалися на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача з`явилася загроза щодо скасування їх права власності на майно, яке перейшло їм від батька за спадщиною.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції обґрунтовано було зазначено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на спори щодо оскарження дій слідчого в рамках досудового розслідування, в тому числі, щодо видачі повідомлення про підозру, а також на спори щодо визнання повідомлення про підозру таким, що не є врученим, а тому спір у цій справі не може бути предметом розгляду в адміністративному суді.

Слід також зазначити, що право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі вправі ініціювати їх вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу та самі по собі не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих статтями 6, 13 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод.

Стосовно доводів апеляційної скарги що протиправні дії відповідача порушують право їх померлого батька на честь, гідність та ділову репутацію та можуть призвести до порушення їх майнових прав стосовно майна, яке їм перейшло від батька у порядку спадкування., колегія суддів зазначає таке.

Верховний Суд в постанові від 20.11.2019 року у справі № 204/6034/16-к визначив коло осіб, які мають право звертатись із заявою про продовження провадження для реабілітації померлого Так, суд зазначив: «Згідно з п.5 ч.1 ст.284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого. Якщо зазначену обставину виявлено під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження (абз.2 ч.7 ст.284 цього кодексу). Зокрема, за п.2 ч.3 ст.314 КПК у випадку встановлення означеної підстави в підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження. Відповідно до ч.10 ст.284 Кодексу ухвала суду про закриття кримінального провадження може бути оскаржена в апеляційному порядку. Згідно з приписом п.10 ч.1 ст.393 КПК апеляційну скаргу мають право подати також інші особи (крім зазначених у пп.1 92 ч.1 цієї статті) у випадках, передбачених цим кодексом.

У правовій науці та правозастосовній практиці під реабілітацією особи розуміється її виправдання або закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав.

Системний аналіз вищенаведених положень свідчить, що кримінальний процесуальний закон не містить прямої вказівки на те, хто може вимагати продовження провадження з метою реабілітації померлої особи та наділений правом оскаржити в апеляційному порядку ухвалу суду про закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю підозрюваного, обвинуваченого. У ст.525 КПК визначено, що близьким родичам обвинуваченого, який помер, надається право подавати заяву про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження, якщо це необхідно для його реабілітації. Видається, що звертатись із заявою про продовження провадження з метою реабілітації померлого також мають право його близькі родичі.».

Отже, на думку суду, якщо позивачі вважають за потрібне звернутися до відповідних органів з метою відновлення репутації їх померлого батька, вони можуть реалізувати таке право, з огляду на вищенаведену практику Верховного Суду.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що протиправні дії відповідача можуть призвести до порушення майнових прав позивачів в майбутньому, колегія суддів зазначає, що за усталеною судовою практикою, судовий захист не може розповсюджуватися на майбутнє можливе порушення прав, оскільки спрямований на захист конкретних вже порушених прав особи, яка звертається до суду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм процесуального права при вирішенні питання про повернення позову, апеляційна скарга залишається без задоволення, а ухвала суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 312, 315, 316, 322, 325, 327-329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до старшого слідчого Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції Донченко-Пишкало Маргарити Валентинівни про визнання неправомірними дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11.06.2020 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.