Справа № 420/2736/20
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2020-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2736/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

31.03.2020 року до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення 67 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 18.02.2020 року за № 32/5 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 матері інваліда з дитинства ОСОБА_2 з 17 лютого 2020 року пенсію за віком, відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 17.02.2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досягла 50-ти річного віку та маючи загальний страховий стаж роботи 16 років та 2 місяця, користуючись своїм правом на призначення дострокової пенсії, як матері інваліда з дитинства звернулась до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою № 1848 про призначення дострокової пенсії за віком на підставі абзацу 1 пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» разом з відповідними документами.

Позивач вказує, що її син - ОСОБА_2 , за первинним свідоцтвом про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інвалідом з дитинства ІІ групи довічно. ОСОБА_2 встановлено статус інваліда з дитинства у 1998 році, у віці 9 років.

Як стверджує позивач, медична картка та виписки, висновки лікарів, які надані до позовної заяви свідчать про медичні показання про визнання ОСОБА_2 дитиною інвалідом до досягнення шестирічного віку, оскільки перше звернення по допомогу та встановлення відповідного діагнозу датоване 1992 роком, тобто у трирічному віці.

У позові зазначено, що відповідачем по справі 18.02.2020 року за № 32/5 постановлено рішення 67 про відмову в призначенні пенсії за віком у відповідності абз. 4-5 розд. XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-1V (зі змінами 2148). Відповідачем визнано, що страховий стаж роботи позивача складає 16 років та 2 місяці та зазначено, що згідно порядку подання та оформлення документів зі змінами № 13-1 від 07.07.2014 постанови правління пенсійного фонду України, підпункті 2.1 розділу II відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та згідно з абзацом четвертям пункту 3 розділу XV "Прикінцеві положення» для призначення пенсії (батько або мати дитини інваліда) надається довідка, яка засвічує особливий статус особи, про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства або дитииою-інвалідом. Також, у рішенні вказано, що для вирішення питання необхідно надати довідку, яка засвічує особливий статус особи, про визнання дитини інвалідом з дитинства або дитиною інвалідом до шестирічного віку.

Як стверджує позивач, ОСОБА_2 перебуває на обліку у відповідача і в її пенсійній справі № 114727 наявний медичний висновок на дитину-інваліда віком з 1998 року, позивач отримує соціальну допомогу - пенсію по інвалідності.

Позивач вважає, що відмова відповідача у призначенні їй пенсії згідно з абзацом 1 пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з підстав того, її син визнаний інвалідом з дитинства у дев`ятирічному віці і що позивач не може надати відповідачу висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що син мав медичні показання для визнання його дитиною-інвалідом до досягнення ним шестирічного віку є неправомірною.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 року судом прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії і відкрито провадження в адміністративній справі.

Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст.262 КАС України.

Також, вказаною ухвалою судом зобов`язано відповідача надати до суду належним чином засвідчені копії:

- матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 ;

- документів, які слугували підставою для прийняття рішення 67 про відмову в призначенні пенсії звід від 18.02.2020 року за № 32/5.

27.04.2020 року (вх. №16774/20) від представника відповідача на виконання вимог ухвали суду від 06.04.2020 року надійшли матеріали пенсійної справи ОСОБА_1 .

27.04.2020 року (вх. №16775/20) від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вважає вимоги, викладені у позові необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відзиві, зокрема, вказано, що 17.02.2020 позивач звернулась до управління з заявою № 1848 щодо призначення пенсії за віком абз.4-5 п.3 розд.XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з доданими документами. В результаті розгляду заяви позивача та доданих до неї документів, управлінням прийнято рішення від 18.02.2020 № 32/5 про відмову в призначенні пенсії, з огляду на наступне.

З посиланням на положеннями абз.3 п.3 Прикінцевих положень (Розділу XV) Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п.2.17, п.2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій" відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. №22 1, відповідач вказує, що згідно порядку подання та оформлення документів зі змінами № 13-1 від 07.07.2014 року постанови правління Пенсійного фонду України, пп. 5 п. 2.1 розділу II відповідно до Закону та згідно з абз. 4 п. 3 розділу XV «Прикінцеві положення» для призначення пенсії (батько, мати дитини інваліда) подається довідка, яка засвідчує особливий статус особи про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом. Оскаржуваним рішенням управління, позивачу рекомендовано було звернутись до відділу обслуговування громадян для вирішення питання щодо призначення пенсії за віком як матері інваліда дитинства та надати довідку, яка засвідчує особливий статус особи про визнання дитини інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом до шестирічного віку. Проте, позивач до вищевказаного відділу не зверталась та довідку не надала.

Виходячи з вищенаведеного, рішення управління про відмову у призначенні пенсії є правомірним та відповідає вимогам чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

24.04.2020 року (вх. №ЕП/5896/20) від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Станом дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Згідно з п.3 Прикінцевих положень розділу VI КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

З урахуванням положень ч.1 ст.120, ч.6 ст.120 КАС України, ст.258 КАС України, п.3 Прикінцевих положень розділу VI КАС України дана адміністративна справа вирішується судом у межах строку, визначеного ст. 258 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

Як вбачається з паспортних даних позивача - ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8-9, 65-69).

Позивач є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 що підтверджується копією свідоцтва про народження № НОМЕР_1 (а.с.12).

Згідно вказаного свідоцтва, батьком ОСОБА_3 є ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 01.02.1994 року в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис №114 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.13).

На підставі рішення Київського районного суду м.Одеси від 07.07.1997 року ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав щодо сина - ОСОБА_3 (а.с.14).

13.11.1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київської райадміністрації виконкому Одеської міської ради видано повторно свідоцтво про народження сина позивача та зазначено його прізвище як « ОСОБА_1 » (а.с.15,73).

Згідно наявних в матеріалах справи доказів, ОСОБА_2 з 01.09.2008 року перебуває на обліку в відділі пенсійного забезпечення управління Пенсійного фонду України в Київському районі м.Одеси та отримував пенсію по інвалідності (а.с.16-17).

Судом встановлено, що 20.08.2013 року на підставі акту огляду МСЕК №11658 ОСОБА_2 видано довідку серії 10 ААВ №575106 згідно якої після повторно огляду йому встановлено другу грубу інвалідності.

В графі «причини інвалідності» вказаної довідки зазначено «інвалід з дитинства».

18.02.2020 року позивач звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком абз.4-5 п.3 розд.XV «Прикінцеві положення» Закону України №1058 (а.с.61).

До вказаної заяви ОСОБА_1 , зокрема, було додано копії паспорту та ідентифікаційного коду, архівну довідку № 34 від 27.01.2020 року Комунального підприємства «Тростянецький районний трудовий архів» про працевлаштування, копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , довідку про ста: № 04/43 від 05.02.2020, довідку МСЕК на ОСОБА_2 (а.с.62).

18.02.2020 року за результатами розгляду вищевказаної заяви позивача №1848 від 17.02.2020 року про призначення пенсії за віком абз.4-5 п.3 розд.XV «Прикінцеві положення» Закону України №1058 та надані документи прийнято рішення №67 «Про відмову у призначенні пенсії» №32/5, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії (а.с.48-зворотній бік, 59).

Підставою для вказаної відмови, у рішенні відповідача зазначено, що згідно порядку подання та оформлення документів зі змінами № 13-1 від 07.07.2014 постанови правління пенсійного фонду України, підпункті 5 п.2.1 розділу II відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та згідно з абзацом 4 пункту 3 розділу XV "Прикінцеві положення» для призначення пенсії (батько або мати дитини інваліда) надається довідка, яка засвічує особливий статус особи, про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом. Для вирішення питання про призначення пенсії за віком мати інваліда, рекомендовано звернутися до відділу обслуговування громадян та надати довідку, яка засвічує особливий статус особи, про визнання дитини інвалідом з дитинства або дитиною інвалідом до шестирічного віку.

У вказаному рішенні також зазначено, що страховий стаж роботи позивача складає 16 років та 2 місяці.

Не погодившись із рішенням 67 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 18.02.2020 року за № 32/5 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи дану справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991р. (далі-Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003р. (далі -Закон №1058-IV).

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Положеннями ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти "є" і "ж" статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

У разі відсутності матері, коли виховання дитини-інваліда здійснювалось його батьком, йому призначається пенсія за віком після досягнення 55 років при стажі роботи 20 років.

Згідно з абзацу 1 пункту 3 частини першої статті 115 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV; у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Аналізуючи наведені вище норми обов`язковими умовами, за наявності яких у жінки, яка є матір`ю інваліда з дитинства, з`являється право на призначення дострокової пенсії є: 1) досягнення жінкою 50 років; 2) наявність у неї стажу роботи не менше 15 років; 3) виховання інваліда з дитинства до шестирічного віку, якнайменше.

Відповідно до абзацу 11 підпункту 5 пункту 2.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи, які засвідчують особливий статус особи, зокрема, документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю (при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону).

Пунктом 2.17 Порядку № 22-1 передбачено, що при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.

Згідно з пунктом 2.18 Порядку № 22-1, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Таким чином, чинним законодавством розмежовано поняття інваліда з дитинства та дитини-інваліда. При цьому, в разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства до досягнення вісімнадцятирічного віку.

Отже, необхідність подання висновку лікарсько-консультаційної комісії передбачено для тих інвалідів з дитинства, які визнані такими після досягнення вісімнадцятирічного віку.

При цьому, з наведених норм права вбачається, що законом не передбачена вимога про те, що сама інвалідність дитини інваліда з дитинства повинна настати саме до 6 років, також не передбачена вимога для призначення пенсії, як обов`язковість визнання дитини інвалідом до 6-ти річного віку. В законі визначена лише вимога про виховання такої дитини до шести років.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2019 року у справі № 216/2437/16-а (№ К/9901/20559/18) від 31 липня 2018 року у справі № 501/2838/16-а (№ К/9901/23238/18).

Судом встановлено, що на день звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення дострокової пенсії за віком, ОСОБА_1 досягла 50 років та мала загальний стаж роботи понад 15 років. Вказані обставин відповідачем не заперечуються.

У даному випадку син позивача був визнаний інвалідом з дитинства до досягнення вісімнадцятирічного віку, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

З огляду на це, відмова відповідача у призначенні пенсії з мотивів ненадання висновку лікарсько-консультаційної комісії є необґрунтованою.

Отже, враховуючи, що позивачем разом із заявою про призначення пенсії було надано медичний висновок, яким підтверджується, що інвалідність її сина настала до виповнення вісімнадцятирічного віку, та з урахуванням подання позивачем всіх інших документів, передбачених Порядком № 22-1, суд дійшов висновку, що відповідач відмовляючи позивачеві у призначенні їй пенсії за віком як матері інваліда з дитинства діяв не на підставі норм чинного законодавства.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити їй дострокову пенсію за віком з 17.02.2020, суд зважає на наступне.

Згідно пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-IV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

У пункті 5 Порядку № 22-1 зазначено, що днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.

З матеріалів справи слідує, що заяву про призначення пенсії позивач подала 17.02.2020, звернувшись до відповідача.

За таких обставин, позовна вимога у частині призначення пенсії саме з 17.02.2020 підлягає задоволенню.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За подачу даної позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. згідно квитанції №7 від 31.03.2020 (а.с.7).;

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача, з урахуванням наведеного судом вище, наявні підстави для стягнення з відповідача суми сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення 67 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 18.02.2020 року за № 32/5 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 матері інваліда з дитинства ОСОБА_2 з 17 лютого 2020 року пенсію за віком, відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 );

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (місцезнаходження: вул. Канатна, 83, м.Одеса, 65107; ).

Суддя С.М. Корой

.