Справа № 480/1409/20
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 червня 2020 р. Справа №480/1409/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Осіпової О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Мікулінцевої А.П.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Середи І.Є.,
представників відповідача - Афанасьєва О.Ю., Нагорного С.М., Міщенко Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/1409/20 за позовом ОСОБА_1 до 1 Державного пожежно-рятувального загону Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до 1 Державного пожежно-рятувального загону Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області, в якій просить:
- визнати протиправними дії відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплати йому в день виключення зі списків цивільного захисту (18.10.2017р.) одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 24 календарних роки служби;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 жовтня 2017 року по 20 лютого 2020 року без утримання податку з доходів фізичних осіб.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
02.04.2020 р. позивачем було подано відповідь на відзив (а.с.40-44), в якому зазначив, що відповідач повинен був сплатити йому при звільненні одноразову грошову допомогу за 24 календарних роки служби, чого зроблено не було, що є порушенням проведення розрахунку при звільненні.
19.05.2020 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення (а.с.87-90), в яких просить в задоволенні позову відмовити у зв`язку з тим, що та на момент подачі даного позову спору щодо виплати одноразової допомоги при звільненні не існувало, оскільки відповідач в повному обсязі сплатив її. Тобто протиправності дій 1-ДПРЗ щодо невиплати одноразової грошової допомоги на момент подання позову не вчинено.
09.06.2020 від позивача надійшли додаткові пояснення (а.с.103-105), в яких вказав, що відповідач не сплатив йому у день звільнення 18.10.2017 року всю належну йому суму, а зробив це лише 20.02.2020 року, внаслідок чого повинен нести відповідальність згідно із законодавством.
Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити.
Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, повно та об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.
31.01.2020р. позивач звернувся із заявою до 1 ДПРЗ щодо доплати йому одноразової грошової допомоги за 5 років служби, оскільки його вислуга на момент виходу на пенсію в календарному обчисленні складала 24 роки (а.с.11).
Наказом Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області № 36 від 07.02.2020 було внесено зміни до наказу Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області від 17.10.2017 № 322 щодо перерахування ОСОБА_1 одноразової допомоги при звільненні за 5 років служби із грошового забезпечення, яке він отримував на день звільнення (а.с.21).
10.02.2020р. 1 ДПРЗ листом за вихідним № 120 повідомив позивача про вищевказані обставини (а.с.24)
Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з такого нормативно-правового обґрунтування спірних правовідносин.
В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
За правилами, встановленими частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до абз. 4 п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (далі - Порядок № 393) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
В свою чергу згідно з частиною 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІ1 закінченням проходження військової і служби вважається день виключені військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Разом з тим, а ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", а ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця з військової служби.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.
Аналогічна правова позиція щодо конкуренції норм загального та спеціального права висловлена в постанові Верховного Суду у складі касаційного адміністративного суду від 30.01.2019 у справі № 805/4523/16-а.
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне вказати таке.
Аналіз наведених вище норм матеріального права (116, 117 КЗпП України) дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Виходячи з приписів статті 116, 117 КЗпП України, з урахуванням конкретних обставин справи суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком.
Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Зі змісту наведених норм слідує, що на користь працівника, щодо якого мала місце несвоєчасність розрахунку при звільненні, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, виходячи з кількості робочих днів протягом періоду такої затримки.
Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи довідки 1 ДПРЗ Управління служби з надзвичайних ситуацій у Сумській області (а.с.92), грошове забезпечення ОСОБА_1 в серпні 2017 року складало 6077,58грн., у вересні 2017 року 6072,20грн. Відтак, середньомісячне грошове забезпечення до дня звільнення зі служби становило 6074,89коп.
Беручи до уваги неістотність суми одноразової грошової допомоги, що припадає на один місяць року, відносно розміру середньомісячного заробітку позивача, суд, враховуючи позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.
Отже, враховуючи принцип справедливості та співмірності, підлягають стягненню кошти в сумі 6074,89коп., що становить розмір середньомісячного грошового забезпечення до дня звільнення зі служби.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити частково, зобов`язавши відповідача нарахувати та виплатити на його користь середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 жовтня 2017 року по 20 лютого 2020 року в сумі 6074грн.89коп., з урахуванням принципів співмірності, справедливості та встановлених судом обставин справи.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до 1 Державного пожежно-рятувального загону Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність 1 державного пожежно - рятувального загону Управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплати ОСОБА_1 в день виключення зі списків цивільного захисту (18.10.2017р.) одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 24 календарних роки служби.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15 червня 2020 року

Суддя О.О. Осіпова