Справа № 120/805/20-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 червня 2020 р. Справа № 120/805/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

У Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач). У позовній заяві позивачка просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 25.09.2019 № 2-17221/15-19-сг про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту);

- зобов`язати відповідача надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05.09.2019 по справі № 120/1716/19-а зобов`язано відповідача повторно розглянуто її клопотання про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, кадастровий номер :01:006:0031 (землі запасу) з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Наказом відповідача від 25.09.2019 № 2-17221/15-19-сг відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок площею 2,0 га на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку із невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Також відповідач зазначив, що передача земельних ділянок здійснюється на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а не технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Не погоджуючись із наказом від 25.09.2019 № 2-17221/15-19-сг, позивачка звернулася до суду. На думку ОСОБА_1 , приймаючи оскаржуваний наказ відповідач порушив норми ст. 118 Земельного кодексу України та не врахував рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05.09.2019 по справі № 120/1716/19-а.

Ухвалою від 27.02.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

13.03.2020 до суду надійшла заява позивачки про усунення вказаних в ухвалі від 27.02.2020, недоліків.

Ухвалою від 18.03.2020 відкрито провадження у цій справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Цією ж ухвалою надано відповідачу 15-денний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Також витребувано за ініціативою суду у відповідача належним чином засвідчені копії клопотання позивачки із додатками до нього та наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 25.09.2019 № 2-17221/15-19-сг.

13.04.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Мотивуючи відзив відповідач зазначає, що на виконання рішення суду по справі № 120/1716/19 щодо позивачки прийнято наказ від 25.09.2019 № 2-17221/15-19-сг «Про відмову у наданні дозволу на розробку документації» у зв`язку із тим, що передача земельних ділянок здійснюється на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а не технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Відповідач звертає увагу на те, що предметом розгляду справи № 120/1716/19 не було питання зміни цільового призначення земельної ділянки за технічною документацією щодо поділу та об`єднання земельної ділянки.

Крім того відповідач зазначає, що позивачка бажає отримати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (01.03), однак земельна ділянка, за рахунок якої вона бажає отримати земельну ділянку, вже є сформованою із цільовим призначенням - землі запасу (16.00), що унеможливлює передачу земельної ділянки за технічною документацією щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

14.05.2020 представником позивача подано клопотання про приєднання до матеріалів справи практики Верховного Суду щодо застосування норм земельного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

26.02.2019 позивачка звернулась із клопотанням до відповідача про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 гектари з метою подальшої передачі у власність за межами населеного пункту Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області.

До вказаного клопотання позивачкою додано графічний матеріал на земельну ділянку із позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, копію паспорта та ідентифікаційного номеру, інформацію з ДЗК про земельну ділянку (а.с.39).

Наказом відповідача від 13.04.2019 № 2-4940/15-19-сг позивачці відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки на земельну ділянку, за рахунок якої позивачка бажає отримати у власність земельну ділянку надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою Стадницькій сільській раді від 20.06.2014 № 2-1423/15-14-сг щодо відведення земельної ділянки у комунальну власність для створення громадських пасовищ.

Не погоджуючись з такою відмовою позивачка звернулась до суду із адміністративним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05.09.2019 по справі № 120/1716/18 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ від 13.04.2019 № 2-4940/15-19-сг та зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовним розміром 2,0 га, на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

У вказаному рішенні, з поміж іншого, суд дійшов висновку, що формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою, крім випадків, формування їх шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих ділянок, що в свою чергу, здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Також судом встановлено протиправність застосованої відповідачем підстави для відмови у наданні позивачці бажаного для неї дозволу.

На виконання рішення по справі № 120/1716/19 відповідачем повторно розглянуто клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 гектари з метою подальшої передачі у власність за межами населеного пункту Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області та прийняло рішення у формі наказу № 2-17221/15-19-сг від 25.09.2019 про відмову в наданні дозволу.

Відмова мотивована загальним посиланням на невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Також відповідач зазначив, що передача земельних ділянок здійснюється на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а не технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок як зазначила ОСОБА_1 у клопотанні (а.с.12).

Не погоджуючись із наказом від 25.09.2019 № 2-17221/15-19-сг з метою визнання його протиправним та скасування позивачка звернулася до суду із цим позовом .

Надаючи правову оцінку наказу від 25.09.2019 № 2-17221/15-19-сг, суд зазначає наступне.

Коло обставин які входять у предмет доказування у цій справі визначається в першу чергу обставинами, що стали підставою для прийняття рішення (спірного наказу) та наведені безпосередньо у наказі (висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 17.12.2018 справа № 509/4156/15).

Оцінюючи правомірність оскаржуваного наказу, суд враховує, що підставою для відмови позивачці у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки відповідачем вказано те, що надання такого дозволу здійснюється лише за проектом землеустрою щодо її відведення за рішенням відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Відтак, визначальним питанням цього спору є можливість передання у власність особі земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки, адже відповідач вважає, що вирішення такого питання є можливим лише за проектом землеустрою щодо її відведення.

Тому, при оцінці правомірності наказу судом враховується, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III), Законом України «Про землеустрій» від 22.05.2003 № 858-IV (далі - Закон від 22.05.2003 № 858-IV) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Статтею 79-1 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок здійснюється:

- у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

- шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

- шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

- шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом;

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Із аналізу вищенаведених норм видно, що формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою, крім випадків, формування їх шляхом поділу чи об`єднання із раніше сформованих ділянок, що, в свою чергу, здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Відповідно до ст. 1 Закону від 22.05.2003 № 858-IV: технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування;

проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом.

Згідно ст. 25 Закону від 22.05.2003 № 858-IV видами документації із землеустрою, зокрема є зокрема: технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Таким чином, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є різними за своєю суттю документами із землеустрою, не є тотожними за процедурою виконання цієї документації.

Тобто, згідно з Земельним кодексом України способами формування земельної ділянки, є, у порядку відведення земельної ділянки із земель державної, комунальної власності (за відсутності на даній частині земної поверхні сформованих та зареєстрованих земельних ділянок), шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки. На одній частині земної поверхні неможливим є існування двох одночасно зареєстрованих земельних ділянок, координати яких перетинаються, адже ч. 2 ст. 79 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий шар.

Отже, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Натомість, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (мотиви суду узгоджуються із висновком Верховного Суду викладеному у постанові від 04.05.2020 справа № 802/1539/17-а).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки є належною документацією із землеустрою, оскільки земельна ділянка, за рахунок якої позивачка бажає отримати безоплатно у власність 2,0 га, є сформованою та присвоєно кадастровий номер :01:006:0031).

Тому, підстави для прийняття оскаржуваного наказу від 25.09.2019 № 2-17221/15-19-сг суперечать вказаним вище нормам Земельного кодексу України, а тому наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Визначальними при розгляді цієї справи є ще й висновки і мотиви рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05.09.2019 по справі № 120/1716/19, які не враховано відповідачем при повторному розгляді клопотання позивачки.

У рішенні від 05.09.2019 по справі № 120/1716/19, яке набрало законної сили 08.10.2019, Вінницький окружний адміністративний суд дійшов висновку, що формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою, крім випадків, формування їх шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих ділянок, що в свою чергу, здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Відтак, приймаючи рішення у справі № 120/1716/19, суд дійшов висновку, що оскільки, бажана для позивачки земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру, то формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Таким чином, підстава відмови, зазначена в оскаржуваному наказі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 25.09.2019 № 2-17221/15-19-сг, суперечить нормам Земельного кодексу України та не узгоджується із обов`язковим для відповідача рішенням суду від 05.09.2019.

Щодо аргументів відзиву відповідача про те, що бажана позивачем земельна ділянка, за рахунок якої позивачка бажає отримати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (01.03), вже є сформованою із цільовим призначенням - землі запасу (16.00), а відтак зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення, то такі до уваги не беруться оскільки про них не йдеться в наказі, що став предметом оскарження.

Суд зазначає, що у межах розгляду цієї справи суд, виходячи із норми абзацу 2 ч. 2 ст. 77 КАС України, надає оцінку обставинам, які стали підставою для прийняття рішення, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності свого рішення (висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 17.12.2018 справа № 509/4156/15).

Крім цього, як зазначено вище, у межах розгляду справи № 120/1716/19 ухвалюючи рішення від 05.09.2019 суд дійшов висновку, що технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є належною документацією із землеустрою, адже зазначена позивачкою у клопотанні земельна ділянка вважається сформованою.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти чітко визначене судом рішення яким надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту), то суд розглядаючи її керується такими мотивами.

Згідно із ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У багатьох рішеннях Європейський суд дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі «Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини»).

В пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005).

Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції, Суд вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 6 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України», п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі», п. 158; рішення від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України», п. 29).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

За обставин які склалися у спірних правовідносинах, суд встановив, що відповідач вдруге відмовляє позивачці у задоволенні клопотання від 26.02.2019 про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, з метою подальшого передання у власність для ведення особистого селянського господарства.

При цьому, у кожному наступному випадку відповідач обирає інші підстави для відмови у наданні бажаного для позивача дозволу, що ставить під сумнів добросовісність дій відповідача по відношенню до права позивача. Як встановлено, саме собою визнання протиправними та скасування судом відмови з покладенням на відповідача обов`язку повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу не мало наслідком бажаного для позивачки ефекту, а судовий захист виявлявся неповним.

Тому беручи до уваги повторюваний характер протиправної відмови, а також те, що позивач у кожному наступному випадку вимушений звертатися за захистом своїх прав до суду з одного й того ж питання, суд доходить висновку про необхідність врахування положень ст. 13 Конвенції з метою захисту прав позивачки, гарантованих ст. 6 Конвенції та зобов`язання відповідача прийняти рішення, яке б забезпечило повний захист порушених прав.

Крім того, враховується, що згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В силу вимог п.п. 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення: про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (ч. 4 ст. 245 КАС України).

При цьому, суд за встановлених у справі обставин вважає, що всі умови для прийняття рішення у формі наказу про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, з метою подальшого передання у власність для ведення особистого селянського господарства виконані, оскільки згідно п. 3. ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень полягає в дослідженні усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в рішенні.

Висновок узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.comS.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Натомість у спорі між сторонами судом встановлено недотримання відповідачем принципу «належного урядування» в розумінні практики ЄСПЛ.

Так, проаналізувавши оскаржувані позивачкою відмови у наданні їй дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, з метою подальшого передання у власність для ведення особистого селянського господарства, суд встановив, що відповідачем у кожній із відмов застосовано різні підстави. Тим самим відповідач створює для позивачки ситуацію за якої вона позбавлена можливості оперативного та ефективного судового захисту. Висновок обумовлено тим, що за умови належного обґрунтування свого першого рішення та зазначення у ньому усіх вичерпних підстав для відмови у наданні дозволу, які існують на думку відповідача, позивачка мала б можливість оскаржити його у судовому порядку та обґрунтувати перед судом свою незгоду із усіма аргументами які чітко зазначені в рішенні. Натомість, застосування відповідачем у кожному випадку інших підстав зумовило ситуацію, за якої питання позивачки залишається невирішеним із 26.02.2019. Тому, скасування судом спірного Наказу та зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивачки про надання дозволу може призвести до чергової неправомірної відмови у наданні бажаного для позивачки дозволу.

Отже, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині шляхом зобов`язання відповідача прийняти рішення у формі наказу, яким надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Разом із цим, суд критично оцінює аргументи відповідача про дискреційний характер його повноважень із розгляду клопотання позивачки та недопустимість судового втручання у такі повноваження. При оцінці вказаного аргументу, суд керується такими мотивами.

Виходячи із обставин цієї справи суд зазначає, що процес надання позивачці формальних відмов у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою може тривати безкінечно, адже у першому випадку протиправної відмови відповідачем не наведено чіткого та вичерпного переліку підстав для відмови, а зазначено формулювання загального характеру разом із посиланням на неправомірну підставі (неправомірність встановлена у справі № 120/1716/19-а). У другому випадку, відповідачем обрано інші підстави та залишено поза увагою мотиви обов`язкового для нього рішення від 05.09.2019 у справі № 120/1716/19-а, що призвело до повторної протиправної відмови у наданні дозволу. Тому в спірних правовідносинах єдиним правильним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача надати бажаний для ОСОБА_1 дозвіл. Така позиція повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, який у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Крім цього відповідачу слід врахувати, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії (прийняти рішення), а саме прийняття судом рішень за заявами ОСОБА_1 замість суб`єкта владних повноважень.

Також, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, надати дозвіл або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Вказана правова позиція щодо дискреційних повноважень суб`єктів владних повноважень узгоджується з позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2018 року у справі № 816/591/15-а.

Щодо клопотання позивачки про постановлення окремої ухвали, то суд при його розгляді враховує, що згідно ст. 249 КАС України основною метою її постановлення є усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону та носять системний характер для того, щоб не допустити таких порушень у майбутньому. У спірних правовідносинах задоволення позову ОСОБА_1 у спосіб зобов`язання відповідача прийняти чітке рішення, на переконання суду виключатиме подальші порушення закону при розгляді її клопотання. Враховуючи зазначене, та беручи до уваги, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання.

Щодо клопотання позивачки про зобов`язання відповідача подати у встановлений строк звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Водночас, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов`язком. Відтак, з огляду на прийняття судом рішення яке зобов`язує відповідача прийняти чітке рішення в інтересах позивачки, суд вважає передчасними доводи про невиконання відповідачем саме цього судового рішення, та не вбачає підстав для встановлення судового контролю за його виконанням. При цьому, у випадку протиправності рішень, дій чи бездіяльності відповідача у процесі виконання судового рішення, позивач вправі скористатися механізмом захисту, передбаченим ст. 383 КАС України на стадії його виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 840,80 грн., належить стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, Законом України від 30.03.2020 540-IX, суд

ВИРІШИВ

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 25.09.2019 № 2-17221/15-19-сг "Про відмову у наданні дозволу на розробку документації".

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області прийняти на підставі поданого ОСОБА_1 клопотання від 26.02.2019, рішення у формі наказу, яким надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, на території Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 9 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX, строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027, ).

Суддя Богоніс Михайло Богданович