Справа № 380/1128/20
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/1128/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року зал судових засідань №6

Львівський окружний адміністративний суд:

в складі головуючої судді Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Приймака С.І.,

за участі:

представника позивача Яцишина А.В., згідно договору,

представника відповідача Драчук Ю.О., згідно наказу,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львова за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови про застосування адміністративно господарського штрафу, -

в с т а н о в и в :

фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Укртрансбезпеки у Львівській області (далі Управління Укртрансбезпеки у Львівській області, відповідач), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки у Львівській області про застосування адміністративно-господарського штрафу № 163979 від 21.01.2020 у розмірі 17000,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що оскаржуваною постановою до неї застосовано адміністративно-господарські санкції у вигляді штрафу у сумі 17000,00 грн., за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39, 48 Закону України Про автомобільний транспорт. Позивач наголосила, що не є автомобільним перевізником у розумінні Закону України Про автомобільний транспорт та не здійснювала жодних перевезень на момент проведення перевірки. Крім того, зазначила, що транспортний засіб Renault Premium (фургон рефрижератор), номерний знак НОМЕР_1 , згідно договору оренди транспортного засобу від 25.08.2018 №8/2018 передано для оплатного користування товариству з обмеженою відповідальністю Альфа Тіда. Вказане товариство зазначено як перевізник у товарно транспортних накладних від 25.11.2019 №7, згідно яких і здійснювалося перевезення вантажу 25.11.2019. У зв`язку з цим, оскільки позивач не є суб`єктом господарювання, який здійснює діяльність у сфері автомобільного транспорту та не має жодного відношення до факту перевезення, вважає оскаржувану постанову протиправною та просить її скасувати.

Ухвалою судді від 07.02.2020 позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою судді від 24.02.2020 відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03.06.2020 без виходу до нарадчої кімнати закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідач позову не визнав. 11.03.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №13525), у якому відповідач зазначив, що під час перевірки транспортного засобу, що належить позивачу, виявлено порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначено у ст.ст. 39 та 48 Закону України Про автомобільний транспорт. Наголосив, що водій під час перевірки не надав інспекторам договору тимчасового користування транспортного засобу та не надав жодних пояснень, що власник транспортного засобу, який вказаний у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, не є перевізником. На підставі наведеного просив у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила та просила відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази, викладені у заявах по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом встановлено, що 25.11.2019 на відрізку дороги поблизу с. Чукалівки Івано Франківської області посадовими особами Управління Укртрансбезпеки в Івано Франківській області проведено перевірку транспортного засобу марки Renault Premium (фургон рефрижератор), державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_2 .

За результатами перевірки складено акт №186463 від 25.11.2019 про порушення законодавства про автомобільний транспорт , а саме надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений ст.ст. 39, 48 Закону України Про автомобільний транспорт, відповідальність за які передбачена абз. 1 ч.1 ст.60 цього Закону.

21.01.2020 Управлінням Укртрансбезпеки у Львівській області, якій була передана справа про порушення законодавства про автомобільний транспорт, прийнято постанову про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу №163979 за порушення, відповідальність за які передбачена абз. 1 ч.1 ст.60 Закону України Про автомобільний транспорт у розмірі 17000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернулася з позовом до суду.

При вирішенні спору, суд застосовує наступні норми права.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України Про автомобільний транспорт від 05.04.2001 № 2344-III.

Відповідно до ч.11 ст.6 цього Закону, державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.

За приписами ч. 3 ст. 6 Закону України Про автомобільний транспорт центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту, забезпечує: формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі Положення №103), визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, підготовку пропозицій щодо їх удосконалення, а також законодавства про судноплавство на суднах, у морських і річкових портах, територіальних та внутрішніх водах, на внутрішніх водних шляхах України, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу (п. 8 Положення №103).

Згідно з п. 15 Порядку здійснення контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Відповідно до ст. 34 Закону України Про автомобільний транспорт, автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативноправових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог ст. 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України Про автомобільний транспорт, автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Статтею 48 Закону України Про автомобільний транспорт встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є:

для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг;

для водія свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Таким чином, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

За визначенням, наведеним у розділі 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженим наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997, товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Форму товарно транспортної накладної наведено у додатку 7 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні. Згідно затвердженої форми у товарно-транспортній накладній має бути зазначений автомобільний перевізник, замовник, вантажовідправник та вантажоодержувач.

Судом встановлено, що при проведенні перевірки транспортного засобу марки Renault Premium (фургон рефрижератор), державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску контролюючими особами Укртрансбезпеки було встановлено надання послуг з перевезення вантажу за відсутності документів, визначених у ст.48 Закону України Про автомобільний транспорт, а саме відсутність тахокарти за період з 01.11.2019 по 25.11.2019.

Водночас, суд звертає увагу, що при проведенні перевірки службовими особами Укртрансбезпеки не було належним чином перевірено (встановлено) особу перевізника.

Відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону України Про автомобільний транспорт встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно господарські штрафи, зокрема за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тобто, як зазначено в абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України Про автомобільний транспорт, суб`єктом відповідальності за вказане правопорушення є саме автомобільний перевізник.

Відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів застосовується саме до перевізників.

Таким чином, спірним питанням в межах даної справи є встановлення факту чи позивач є перевізником в розумінні Закону України Про автомобільний транспорт.

Згідно визначення, наведеного у ст. 1 Закону України Про автомобільний транспорт автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (ст. 33 Закону України Про автомобільний транспорт).

Таким чином, суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, в тому числі за перевезення вантажу без відповідного дозволу, є автомобільний перевізник.

З матеріалів справи вбачається, що вантажний автомобіль марки Renault Premium (фургон рефрижератор), державний номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, належить ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.14).

Водночас, відповідно до договору оренди транспортного засобу від 25.08.2018 та акта прийому передачі від 08.05.2019, вказаний транспортний засіб передано в оплатне користування товариству з обмеженою відповідальністю Альфа ТІДА (далі ТзОВ Альфа ТІДА). Термін дії договору з 25.08.2018 по 31.07.2020.

Отже, станом на дату проведення перевірки (25.11.2019) автомобіль марки Renault Premium, державний номерний знак НОМЕР_1 перебував у користуванні ТзОВ Альфа ТІДА.

Крім того, найменування ТзОВ Альфа ТІДА зазначено у графі автомобільний перевізник на усіх товарно транспортних накладних за 25.11.2019, в тому числі і тій, яка зазначена в акті перевірки (ТТН № 7003147 від 25.11.2019)

Та сама особа автомобільного перевізника зазначена і у маршрутних листах за 25.11.2019.

Також в ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_3 , посвідчення водія НОМЕР_2 , який перебував за кермом транспортного засобу під час перевірки, згідно цивільно правового договору з терміном дії з 03.09.2019 по 27.11.2019, надавав ТзОВАльфа Тіда послуги водія експедитора.

Вказане додатково підтверджує те, що під час проведення перевірки посадовими особами відповідача не було з`ясовано та не встановлено належними доказами особу автомобільного перевізника.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що акт перевірки, який складено без встановлення належного суб`єкта відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, не може бути належною підставою для притягнення такого суб`єкта до адміністративно-господарської відповідальності.

Відповідно до п. 25 Порядку №1567, справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення, у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.

Позивач у позовній заяві зазначила, що не була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи щодо застосування адміністративно господарського штрафу.

Однак, відповідач жодних доказів на спростування даного твердження суду не надав.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що відповідачем в ході розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт не встановлено належних обставин справи та не забезпечено гарантування дотримання основоположних прав та інтересів позивача.

Встановлені судом обставини є самостійною підставою для визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови, відтак, судом не надається юридична оцінка суті порушення визначеного в спірній постанові, оскільки позивач не має обов`язку доводити чи спростовувати суть господарського порушення, яке він не вчиняв.

Отже, оскільки суд дійшов висновку, що позивач не є автомобільним перевізником у спірних правовідносинах, що є самостійною підставою для задоволення позову, постанова Управління Укртрансбезпеки у Львівській області про застосування адміністративно-господарського штрафу №163979 від 21.01.2019 у розмірі 17000,00 грн. є протиправною та підлягає скасуванню.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваної постанови, оскільки така прийнята на підставі матеріалів, які складено без встановлення належного суб`єкта відповідальності, чим фактично перекладено тягар доказування у суді відсутності порушень норм Закону України Про автомобільний транспорт на самого позивача, що суперечить принципу презумпції невинуватості, істотною ознакою якого є те, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні протиправного діяння.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, відповідач не довів правомірності оскарженої постанови, в той час як позивачем позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами.

Тому, така постанова підлягає скасуванню, а позов задоволенню.

Щодо судових витрат, слід зазначити таке.

Позивач у прохальній частині позовної заяви просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати, а саме судовий збір та витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн.

Суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч.3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України та від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи компенсацію витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/WestAllianceLimited проти України). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що професійну правову допомогу позивачу надавав адвокат Яцишин А.В., свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю від 24.12.2011 №677, на підставі договору про надання правової допомоги від 27.01.2020 №27/01-20.

Вид наданих позивачу послуг професійної правової допомоги, їх тривалість та вартість підтверджується графіком виконаних робіт до договору від 27.01.2020 №27/01-20 про надання правової допомоги та актом приймання передачі від 30.01.2020.

Згідно з вказаним актом позивачу надано наступні послуги: вивчення матеріалів справи, правова експертиза та правовий висновок, вивчення спеціалізованого законодавства та літератури, надання усних консультацій, складання позовної заяви, підготовка матеріалів для звернення до суду, опрацювання судової практики.

Згідно графіка виконаних робіт до договору від 27.01.2020 №27/01-20 про надання правової допомоги на вивчення матеріалів справи, правову експертизу та правовий висновок адвокат затратив 4 год.; на вивчення та опрацювання спеціалізованого законодавства та літератури адвокат затратив 3 год.; на вивчення та опрацювання судової практики 4 год.; на надання усних консультацій 1,5 год.; складення процесуальних документів (позовна заява, заяви тощо) 5 год. Всього затрачено 16,5 год., що становить 7000,00 грн.

Розрахунок здійснено у відповідності до розміру погодинної ставки за надані послуги, що становить вартість 1 години 400,00 грн.

На підтвердження оплати послуг за правову допомогу згідно з договором про надання правової допомоги від 27.01.2020 №27/01-20, позивач долучила копію платіжного доручення № 10 від 30.01.2020.

Відповідач у відзиві на позовну заяву жодних заперечень щодо розміру витрат та їх співмірності їх предметом спору у вказаній справі не вказав.

Водночас, суд звертає увагу, що позивач у позовній заяві зазначила про те, що вона вже зверталася до суду з позовом про визнання протиправною і скасування постанови про застосування адміністративно господарського штрафу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2019 у справі №380/2019.003848 позов ФОП ОСОБА_1 було задоволено повністю.

Суд встановив, що правову допомогу у вказаній справі ФО-П ОСОБА_2 надавав адвокат Яцишин А.В. на підставі договору про надання правової допомоги №01/07-19 від 01.07.2019.

Враховуючи те, що предмет спору у вказаній справі є аналогічним із предметом спору у справі №380/2019.003848, суд дійшов висновку, що зазначення в графіку виконаних робіт та акті прийому передачі від 30.01.2020 затрат часу на такі види правової допомоги, як вивчення та опрацювання спеціалізованого законодавства та літератури - 3 год.; вивчення та опрацювання судової практики 4 год.;складення процесуальних документів (позовна заява, заяви тощо) 5 год., є перевищеним, оскільки в адвоката ОСОБА_4 уже є напрацьована нормативно правова база законодавства щодо оскарження постанови про застосування адміністративно господарського штрафу та інші відомості про позивача, які стосуються предмету спору.

Таким чином, з огляду на те, що адвокат Яцишин А ОСОБА_5 . оцінив вказані роботи: опрацювання спеціалізованого законодавства та літератури 1200,00 грн.; вивчення та опрацювання судової практики 1600,00 грн..; складення процесуальних документів (позовна заява, заяви тощо) 2000,00 грн., що в загальному становить 4800,00 грн., суд з врахування вищевказаних висновків, вважає за доцільне витрати у цій частині відшкодувати частково, а саме в розмірі 3600,00 грн.

Щодо інших робіт, а саме вивчення матеріалів справи, правову експертизу та правовий висновок 1600,00 грн.; надання усних консультацій 600,00 грн., що в загальному становить 2200,00 грн., суд враховуючи вказаний час виконання цих робіт та розмір погодинної ставки за надані послуги, вважає такий співмірним.

Отже, беручи до уваги наведені норми законодавства та надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правову допомогу, суд дійшов висновку стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань в користь позивача витрати на професійну правову допомогу в сумі 5800,00 грн.

Щодо судового збору, суд зазначає, що оскільки суд дійшов висновку про повне задоволення позову, за правилами, визначеними ст. 139 КАС України, судові витрати позивача у вигляді судового збору компенсуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 72-77, 132, 134, 139, 241-246, 250, 255, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки у Львівській області (місцезнаходження: 79020, м.Львів, проспект В. Чорновола, 57) про застосування адміністративно-господарського штрафу № 163979 від 21.01.2020.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Укртрансбезпеки у Львівській області (місцезнаходження: 79020, м.Львів, проспект В. Чорновола, 57) в користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Укртрансбезпеки у Львівській області (місцезнаходження: 79020, м.Львів, проспект В. Чорновола, 57) в користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в розмірі 5800 (п`ять тисяч вісімсот) гривень рівно.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 12.06.2020

Суддя Потабенко В.А.