Справа № 420/3056/20
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2020-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3056/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М. розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (РНОКПП відсутній, АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, 01001, вул. Володимирська 9, м. Київ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

08.04.2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, у якому позивачка просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.02.2020 року № 37-20, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за результатами розгляду особової справи, прийнято рішення від 21.02.2020 року №37-20, яким позивачці відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивачки, вказане рішення не містить обґрунтування причин, що слугували підставою для відмови у наданні статусу біженки. Позивачка вважає рішення ДМС України неправомірним, хибним та необґрунтованим, оскільки це рішення приймалось без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення для неї та її сім`ї, а тому звернулась до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою суду від 13.04.2020 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

07.05.2020 року за вх. № 17887/20 до суду надійшов відзив представника відповідача, в обґрунтування якого зазначено, що ДМС України не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та вказано, що позивачка не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. На думку відповідача, перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13,14 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Афганістану, місце народження: провінція ОСОБА_4 (Афганістан), адреса проживання на період вибуття: афганістан, м.Кабул, район ОСОБА_5 , за національністю таджичка, віросповідання іслам (суніт), володіє рідною мовою дарі, освіта середня, невійськовозобов`язана, вдова.(а.с.52)

ІНФОРМАЦІЯ_2 року виїхала з країни постійного проживання легально, на підставі паспортного документу разом з невісткою прямуючи до Таджикистану, де отримавши візу на в`їзд до України прибули до м. Київ (Україна). В інших країнах за наданням притулку або за наданням статусу біженця не зверталась.

27.09.2018 року ОСОБА_1 звернулась до УДМС в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У своїй заяві заявниця просить визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з професійною діяльністю її сина. Причиною виїзду з країни громадянської належності та звернення за захистом заявниця називає погрози та переслідування, пов`язані включно з професійною діяльністю її сина. Також, заявниця зазначає, що її син є військовослужбовцем, а саме належить до співробітників Служби безпеки Афганістану, тобто, Сил національної безпеки Афганістану (ANSF), у складі Національного директорату безпеки NDS/NDSA). В зв`язку з загрозою її життю та життю родини, позивачка була змушена виїхати з країни походження та просити про надання їй захисту та визнання її біженцем в Україні.

УДМС в Київській області заяву прийнято до розгляду та документовано заявницю довідкою про звернення за захистом в Україні №009229.

12.10.2018 року з позивачкою проведено співбесіду, яку відображені в протоколі співбесіди (а.с.61 -63) та додаткову співбесіду від 03.09.2019 року (а.с.68-70).

24.01.2020 року головним спеціалістом відділу шукачів захисту ДМС України О.Борисенко складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.71-81).

21.02.2020 року №37-20 ДМС України прийнято рішення, яким відмовлено позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с.81 зворотній бік) та зазначено, що умови передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" стосовно заявниці відсутні.

05.03.2020 року №73 ДМС України направлено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с.83).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України №3671-VI, відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Порядок подання та розгляду заяв про визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентований Законом України №3671-VI та Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884 (далі Правила №649.

Відповідно до ч.1,7 ст.7 Закону України №3671-VI така заява подається особисто іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.12 ст.7 Закону України №3671-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також, зокрема, проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву; заповнює реєстраційний листок та інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України №3671-VI орган, який прийняв до розгляду заяву, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Розділом ІV Правил №649 встановлено порядок попереднього розгляду заяв.

Згідно з п.4.1. розділу ІV Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: - проводить співбесіду із заявником, результати якої оформлюються відповідним протоколом; - розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно з ч.4 ст.8 Закону України №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частинами 6,7 ст.8 Закону України №3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Позивачка, під час надання пояснень зазначила, що потребує додаткового захисту у зв`язку з професійною діяльністю її сина: таліби погрожували йому вбивством та розправою над його родиною, до складу якої входить заявниця.

Відповідно до матеріалів особової справи ОСОБА_1 , відповідачем під час прийняття рішення відносно заявниці, використано матеріали особових справ її сина ОСОБА_6 та невістки ОСОБА_7 .

Так, у висновку ДМС України відносно ОСОБА_1 зазначено, що з матеріалів особової справи сина заявниці (о/с 2018КУ0233) зокрема, ОСОБА_6 , стверджує, що є військовослужбовцем, а саме належить до співробітників служби безпеки Афганістану, тобто, Сил національної безпеки Афганістану (ANSF), у складі Національного директорату безпеки (NDS/NDSA). ОСОБА_6 повідомляв, що тривалий час працював у НДБ на різних посадах, зокрема керівних:

з 2011 по 2014 - заступник командира 34-го департаменту; до обов`язків входив контроль дій усіх департаментів НДБ у відповідності до законодавства Афганістану;

з 2014 по 2018 (до моменту виїзду) - заступник начальника 5-го району Кабульського управління; до обов`язків входить попередження здійснення терактів у Кабулі, виявлення і арешт обвинувачуваних у незаконній торгівлі зброєю та наркотиками.

З протоколу співбесіди від 21.12.2018 (о/с 2018КУ0233) слідує, що син заявниці у період:

2011-2012 - займав посаду заступника директора 34-го департаменту:

2013- 2014 - керівник 220-го департаменту;

2014- 2018 (до моменту виїзду) - заступник начальника 5-го району Кабульського управління.

При цьому, відповідач у своєму висновку зазначає, що відомості, надані ОСОБА_6 (о/с 2018КУ0233), частково підтверджуються ІКП та інформацією з відкритих джерел: «Національний директорат безпеки Афганістану (N08А), зокрема те, що є головною розвідувальною службою Афганістану. Він був заснований як основне внутрішнє та зовнішнє розвідувальне агентство Ісламської Республіки Афганістан у 2002 році і вважається правонаступником Служби державної безпеки періоду Демократичної Республіки Афганістан (КНАО), яка була попередньою розвідувальною організацією до громадянської війни в Афганістані 1996-2001 р. НДБА входить до складу Сил національної безпеки Афганістану (Afghan National Security Forces - ANSF, також відомі як Afghan National Defers cr Security Forces - ANDSF) і підзвітний безпосередньо Офісу Президента. (неофіційний переклад);

Крім іншого, матеріалами особової справи зафіксовано твердження ОСОБА_6 про те, що коли він працював, директором НДБ був ОСОБА_8 , а на момент співпівбесіди 21.12.2018 директор, зі слів ОСОБА_6 - Насрулла ОСОБА_9 . Однак на думку відповідача ІКП заперечує твердження сина заявниці:

« ОСОБА_10 липні 2010 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 був призначений главою N03 [...]. Цей новий директор, пуштун з провінції ОСОБА_12 , був близький до Президента ОСОБА_13 , з 2004 року відповідає за охорону президентського палацу. [...] У серпні 2012 року ОСОБА_14 , пуштун з провінції Казні [...], став главою N03. У грудні 2012 року він був важко поранений під час випадку і терористами-смертниками. Стверджують, що через талібів його замінив його попередник ОСОБА_11 . Останній був підтверджений на своєму посту президентом Ашраф Гані в січні 2015 року. Він подав у відставку в грудні 2015 роки після критики президента Афганістану. Колишній директор по операціях для N03, таджик ОСОБА_15 , з провінції ОСОБА_16 , був призначений виконуючим обов`язки директора N03 11 грудня 2015 року. Адіб Фахім (син маршала ОСОБА_17 , колишнього директора N03) став заступником голови УОЗ в червні 2015 року. З травня 2016 року ОСОБА_18 є новим главою N03» (неофіційний переклад);

Крім іншого, син заявниці стверджує, що працював в НДБ у період з 2010 року до моменту виїзду країни громадянської належності, однак, як зазначає відповідач, на запитання про директора організації називає лише двох осіб, зазначаючи при цьому ім`я одного з них невірно ( ОСОБА_19 ).

При цьому, суд критично ставиться до висновків, викладених уповноваженою особою ДМС України про те, що ОСОБА_6 на достатньому рівні орієнтується у структурі НДБ, називає посадових осіб-військовослужбовців, які є публічними та відомими зі ЗМІ. Водночас, суд зазначає, що відповідачем не перевірено те, що син заявниці не конкретизує надану ним інформацію щодо своїх обов`язків, його ролі під час операцій та характер цих операцій, враховуючи, що НДБ є розвідувальною спецслужбою Афганістану таким чином висловлюючи побоювання за своє життя та життя своєї сім`ї.

Заявниця зазначає, що погрози та переслідування, в тому числі з боку талібів, почалися після арешту її сином лідера злочинного угрупування. Крім того, зі слів сина заявниці відомо, що у 2015 році у рамках своїх посадових обов`язків він разом з іншими співробітниками здійснив арешт лідера злочинного угрупування особу на ім`я ОСОБА_20 вказує, що вказані обставини є невід`ємною складовою причин погроз та переслідування її як члена родини ОСОБА_6 .

Свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати "можливим у розумних межах" або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Крім того, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. "Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування" є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо.

Оцінка побоювань позивача повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту може бути доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

Отже, висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.01.2020 року відносно позивачки містить інформацію про обставини, що співпадають з поясненнями сина.

Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: 5. Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається обов`язком доказування. 6. У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на 4 яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Тому, із наведеного вище випливає, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення (висновок) і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими. Ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а, відтак, - протиправним.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 21.02.2020 року № 37-20, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В той же час, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на те, що суд не може перебирати на себе повноваження інших органів.

Як встановлено судом у цій справі, висновок міграційної служби щодо позивачки є передчасним та, відповідно, органу ДМС України потрібно вжити додаткові заходи для перевірки інформації відносно шукача притулку.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Тому, суд дійшов висновку щодо необхідності зобов`язання Державної міграційної служби України вирішити питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на те, що позивач звільнений від оплати судового збору та відсутні докази щодо понесення інших видів судових витрат, керуючись ч. 5 ст. 139 КАС України, жодні судові витрати не стягуються з іншої сторони.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП відсутній, АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, 01001, вул. Володимирська 9, м. Київ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.02.2020 року № 37-20, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська,9) вирішити питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 15.5 розділу VII Перехідні положення КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Токмілова Л.М.

.