Справа № 824/346/20-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2020-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 р. м. Чернівці справа № 824/346/20-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Левицький В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецького міського голови Каспрука Олексія Павловича про визнання протиправним та скасування розпорядження.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Чернівецького міського голови Каспрука Олексія Павловича (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати пункт 1 розпорядження Чернівецького міського голови від 11.11.2019 р. № 466-Р в частині зупинення дії пункту 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за № 1946.

В обґрунтування адміністративного позову позивач вказував, що є батьком військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби, що підтверджується посвідченнями серії НОМЕР_1 , виданим 26.06.2014 р. Садгірським управлінням праці та соціального захисту населення м. Чернівців та серії НОМЕР_2 , виданим 09.08.2015 р. Чернівецьким облвійськкоматом.

04.12.2018 р. він звернувся із заявою до департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради про надання дозволу на складання проекту відведення щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1200га для індивідуального садівництва.

Майже через рік після подання заяви, Чернівецька міська рада пунктом 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за № 1946 надала йому дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1200 га у власність для індивідуального садівництва (код 01.05).

Однак, Чернівецьким міським головою на підставі виданого ним розпорядження від 11.11.2019 р. №466-Р дію, в тому числі, пункту 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за №1946 було зупинено, у зв`язку із тим, що рішення міської ради прийняте з порушенням вимог Конституції України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Земельного кодексу України та без врахування економічних інтересів територіальної громади міста і Генерального плану міста Чернівців.

21.11.2019 р. на 74 позачерговій сесії Чернівецької міської ради VII скликання, Чернівецька міська рада не підтвердила дію зупинених відповідачем пунктів рішення міської ради, в тому числі, і пункту 26, який безпосередньо стосується позивача, у зв`язку із чим, пункт 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за № 1946 не набрав чинності.

Позивач вважає, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження відповідач діяв не на підставі, визначеній Конституцією та законами України; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття; упереджено; недобросовісно й нерозсудливо; без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, що, у свою чергу, свідчить про протиправність такого розпорядження, у зв`язку із чим останнє підлягає скасуванню, а порушене право позивача відновленню.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.03.2020 р. відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Пунктом 4 цієї ухвали витребувано від відповідача додаткові докази.

Відповідач подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначав, що наведені у позові доводи є безпідставними, а сам позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Зокрема, відповідач зазначав, що оскаржуваним розпорядженням міський голова реалізував свої дискреційні повноваження та зупинив дію пункту 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за №1946 і у п`ятиденний строк вніс його на повторний розгляд ради з обґрунтуванням зауважень, як це передбачено ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

На думку відповідача, він вжив всіх необхідних заходів як для реалізації права позивача на набуття земельної ділянки, так і Чернівецької міської ради щодо повторного розгляду даного питання на пленарному засіданні ради.

Натомість, Чернівецька міська рада на своєму пленарному засіданні не підтвердила прийняте нею рішення 2/3 голосів від загального складу, як це передбачено Законом, а відтак воно не набрало чинності.

На переконання відповідача рішення про передачу земельної ділянки у власність не набрало чинності не звини відповідача, а у зв`язку із бездіяльністю міської ради.

Позивач скористався правом, передбаченим ст. 163 КАС України, та подав до суду відповідь на відзив.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 13.05.2020 р. витребувано з Чернівецької міської ради додаткові докази по справі.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 02.06.2020 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про проведення судового засідання у справі за участю сторін з їх повідомленням (викликом) до суду.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 26.06.2014 р. Садгірським управлінням праці та соціального захисту населення м. Чернівців та посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 08.09.2015 р. Чернівецьким облвійськкоматом, позивач має пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни та членів сімї військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісті під час проходження військової служби (а.с. 9).

04.12.2018 р. позивач звернувся із заявою до департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, в які просив надати йому земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва, як батькові загиблого учасника АТО (а.с. 10).

За результатами розгляду вказаної заяви, пунктом 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за № 1946 надано ОСОБА_1 (батько військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби) дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1200 га у власність для індивідуального садівництва (код 01.05) (а.с. 16).

Пунктом 1 розпорядження Чернівецького міського голови від 11.11.2019 р. № 466-Р зупинено дію, в тому числі, пункту 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за №1946 (а.с. 47 - 49). Внесено на повторний розгляд на пленарне засідання, яке відбудеться 21.11.2019 р., в т.ч. п. 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за № 1946 (п. 3 розпорядження).

Вважаючи розпорядження протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Судом також встановлено, що 21.11.2019 р. на 74 позачерговій сесії Чернівецької міської ради VII скликання, Чернівецька міська рада не підтвердила дію зупинених відповідачем пунктів рішення міської ради, в тому числі, і пункту 26, у зв`язку із чим, пункт 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за №1946 не набрав чинності (а.с. 24-25, 26, 163-174, 175, 176).

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

За приписами ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтями 2 та 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 р. № 2768-ІІІ (далі - ЗК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно положень ст. 5 ЗК України земельне законодавство базується на таких принципах: а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; г) забезпечення раціонального використання та охорони земель; ґ) забезпечення гарантій прав на землю; д) пріоритету вимог екологічної безпеки.

Статтею 12 ЗК України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать: 1) надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до закону; 2) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною 1 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному ч. 1 ст.128 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 116 ЗК України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч. 3 ст. 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Частиною 1 ст. 121 ЗК України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 8 ст. 118 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно з ч. 9 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, Земельним кодексом України встановлений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме, невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що 04.12.2018 р. позивач звернувся із заявою до департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, в які просив надати йому земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва, як батькові загиблого учасника АТО (а.с. 10).

За результатами розгляду вказаної заяви, пунктом 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за № 1946 надано ОСОБА_1 (батько військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби) дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1200 га у власність для індивідуального садівництва (код 01.05) (а.с. 16).

Пунктом 1 розпорядження Чернівецького міського голови від 11.11.2019 р. № 466-Р зупинено дію, в тому числі, пункту 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за №1946. До розпорядження додано обгрунтування зауважень (а.с. 47 - 49, 50-52).

Дослідженням оскаржуваного розпорядження встановлено, що пунктом 3 цього розпорядження внесено на повторний розгляд на пленарне засідання, яке відбудеться 21.11.2019 р., в т.ч. п. 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за № 1946, а пунктом п`ятим - доручено департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради додатково вивчити питання надання земельної ділянки ОСОБА_1 , батьку військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби та повторно подати пропозиції на розгляд міської ради.

Із змісту обґрунтувань зауважень до рішення міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за № 1946, що є додатком до оскаржуваного розпорядження від 11.11.2019 р. № 466-р, видно, що земельні ділянки, які згідно із зупиненим рішенням ради планується надати у власність для ведення садівництва громадянам, в т.ч. позивачу, знаходяться на АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 у зонах, що є привабливими для забудови, є вільними від об`єктів нерухомого майна. Надходження від їх реалізації на земельних торгах суттєво поповнить міський бюджет, що дасть змогу в подальшому вирішити низку проблем соціально-економічного розвитку м. Чернівців.

Є очевидним неврахований під час прийняття радою рішень економісний інтерес територіальної громади міста Чернівців в подальшій реалізації вказаних земельних ділянок на земельних торгах відповідно до ст. ст. 134, 135 Земельного кодексу України, що значно підвищить доходи бюджету.

З огляду на наведене, посилаючись на положення ст. 19 конституції України, ст. ст. 16, 24, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 12, 116, 121, 134, 135 Земельного кодексу України, ст. ст. 13, 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України, відповідач прийшов до висновку, що зупинені пункти рішення міської ради прийняті з порушенням Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та без врахування економічних інтересів територіальної громади м. Чернівців.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правовий статус і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст. 2 Закону № 280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Статтею 4 Закону № 280/97-ВР визначено, що місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах: народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; виборності; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Приписами ч. 1 та 3 ст. 24 Закону № 280/97-ВР встановлено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Загальна компетенція сільських, селищних, міських рад врегульована ст. 25 Закону № 280/97-ВР, згідно якої сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Статтею 26 Закону № 280/97-ВР визначено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад. Так, згідно пункту 34 частини першої указаної статті виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Частинами 1- 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Згідно п. 20 ч. 4 ст. 42, ч. 8 ст. 59 Закону № 280/97-ВР сільський, селищний, міський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рішення сільської, селищної, міської ради у п`ятиденний строк з моменту його прийняття може бути зупинено сільським, селищним, міським головою і внесено на повторний розгляд відповідної ради із обґрунтуванням зауважень. Рада зобов`язана у двотижневий строк повторно розглянути рішення. Якщо рада відхилила зауваження сільського, селищного, міського голови і підтвердила попереднє рішення двома третинами депутатів від загального складу ради, воно набирає чинності.

Розглядом справи по суті встановлено, що підставою для зупинення дії пункту 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. № 1946 є те, що зазначена земельна ділянка знаходиться у зоні, що є привабливою для забудови, є вільною від об`єктів нерухомого майна. Надходження від реалізації на земельних торгах суттєво поповнить міський бюджет, що дасть змогу в подальшому вирішити низку проблем соціально - економічного розвитку м. Чернівці.

Разом з тим суд зазначає, що відповідно до ч. 14 ст. 123 ЗК України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Зі спірного розпорядження видно, що позивачу після позитивного рішення органу місцевого самоврядування фактично відмовлено в наданні дозволу на складання проекту землеустрою.

Проаналізувавши наведене вище та врахувавши відсутність підстав щодо відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою визначених в ст. 118 ЗК України суд вважає, що оскаржуване розпорядження порушує право позивача на законодавчо визначене право на виготовлення проекту землеустрою, і як наслідок на можливе отримання у власність земельної ділянки.

Суд вважає за необхідне також вказати, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 р. справа «Рисовський проти України» суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 та 2 ст. 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 - 76 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи встановлені по справі обставини, суд вважає, що відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження своєї правової позиції, а відтак, приймаючи оскаржуване розпорядження відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені законодавством України.

Під час розгляду справи відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не виконано процесуального обов`язку щодо доведення правомірності оскаржуваного розпорядження та відповідності його критеріям визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України.

Відтак, оскаржуване розпорядження Чернівецького міського голови №466-р від 11.11.2019 р. щодо зупинення дії пункту 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання №1946 від 07.11.2019 р. є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно тверджень відповідача щодо неврахування економічного інтересу територіальної громади під час надання позивачу дозволу на складання проекту землеустрою, суд зазначає наступне.

Статтею 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Частинами 1, 6 та 7 ст. 60 Закону № 280/97-ВР встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об`єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню.

Дослідженням листа департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради від 03.03.2020 р. №С-1459/0-04/01 наданого на адвокатський запит адвоката Сарафінчан І.Ф. від 26.02.2020 р. встановлено, що рішень щодо оформлення права власності територіальної громади міста Чернівців на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 не приймалося. В період з грудня 2018 р. по лютий 2020 р. право власності на вказану земельну ділянку на АДРЕСА_1 не реєструвалося.

За період з грудня 2018 р. по лютий 2020 р. департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради робота з підготовки земельної ділянки на АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1200 га для продажу її на земельних торгах не проводилась (Т. 1 а.с. 27, 28).

Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що вказана земельна ділянка не є сформованою, а відтак немає кадастрового номеру, не визначені межі земельної ділянки та її площа, не внесена інформація щодо неї до Державного земельного кадастру, відсутня державна реєстрація речового права за територіальною громадою міста Чернівців, в особі територіальної громади міста Чернівців.

Таким чином, твердження відповідача щодо неврахування економічного інтересу територіальної громади не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки право власності територіальної громади міста Чернівців, саме як власника спірної земельної ділянки, в розумінні ст. 60 Закону № 280/97-ВР, не виникало.

Стосовно доводів відповідача щодо того, що спірна земельна ділянка є привабливою для забудови і вільною від об`єктів нерухомого майна, а тому може бути реалізована на торгах, суд зазначає наступне.

Частиною 1, 3 ст. 134 ЗК України передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34, 36 та 121 цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу. Земельні торги не проводяться при безоплатній передачі земельних ділянок особам, статус учасника бойових дій яким надано відповідно до пунктів 19 - 21 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Згідно ч. 3 ст. 136 ЗК України організатором земельних торгів є фізична або юридична особа - власник земельної ділянки, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, що здійснює реалізацію права державної чи комунальної власності на земельні ділянки, які уклали з виконавцем земельних торгів договір про проведення земельних торгів.

Оскільки спірна земельна ділянка не є сформованою, право власності територіальної громади міста Чернівців на неї не виникало, відтак позиція відповідача щодо можливості її реалізації на торгах є безпідставною.

Не заслуговує уваги також доводи відповідача щодо вичерпання дії оскаржуваного розпорядження його виконання, виходячи з наступного.

За своєю правовою природою оскаржуване розпорядження не є виключно актом індивідуальної дії, оскільки таким розпорядженням міський голова може зупинити дію будь-якого рішення ради, в т.ч. і нормативно-правового акту.

Суд звертає увагу, що оскаржуване розпорядження не вичерпало свою дію фактом його виконання, оскільки це розпорядження є невиконаним в частині п. 5 розпорядження, яким доручено департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради додатково вивчити питання надання земельної ділянки позивачу, батьку військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби та повторно подати пропозиції на розгляд міської ради.

Під час розгляду справи по суті відповідач не надав до суду докази надання позивачу будь-якої земельної ділянки.

Крім того, суд зазначає, що оскаржуване розпорядження стосовно пунктів 43 та 44 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за № 1946 вже було предметом розгляду Чернівецьким окружним адміністративним судом у справах № 824/1597/19-а та № 824/1598/19-а, яке не оскаржувалося відповідачем та набрало законної сили.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає.

Частиною 1 ст. 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 5 ст. 139 КАС України).

Оскільки позивач згідно вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, судом не проводиться розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 139, 243, 245, 246 та 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати пункт 1 розпорядження Чернівецького міського голови від 11.11.2019 р. № 466-Р в частині зупинення дії пункту 26 рішення 73 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 07.11.2019 р. за № 1946.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його складання.

За приписами п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 );

відповідач - Чернівецький міський голова Каспрук Олексій Павлович (площа Центральна, 1, м. Чернівці).

Суддя В.К. Левицький