Справа № 460/483/20
Суддя: Дудар О.М.
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

01 червня 2020 року м. Рівне №460/483/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дудар О.М. за участю секретаря судового засідання Юрчук А.М., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: представник Нагорний В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доМіністерства юстиції України
про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Міністерства юстиції України (далі Відповідач-1), Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі- Відповідач-2), Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі Відповідач-3) про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 23.12.2019 №4166/к "Про звільнення";

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 24.12.2019 №910/03/к "Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23.12.2019 №4166/к "Про звільнення";

- зобов`язати Міністерство юстиції України поновити його на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з 26.12.2019 із внесенням відповідного запису до трудової книжки;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), Міністерства юстиції України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.12.2019 по дату винесення рішення судом.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що звільнення позивача відбулося з грубим порушенням законодавства, оскільки останньому не було запропоновано жодних рівнозначних вакантних посад, як це передбачено ч.2 ст.40 та ч.3 ст.49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Ухвалою суду від 03.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 19.02.2020, за наслідками розгляду заперечень Відповідача-1 проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження постановлено розглядати справу за правилами загального позовногопровадження, замінено засідання з розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

20.02.2020 (у межах встановленого судом строку) від Відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого позовні вимоги є необгрунтованими, а посилання позивача на порушення Міністерством юстиції України вимог ч.2 ст.40 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України безпідставними, оскільки звільнення позивача відбулося за спеціальною нормою Закону України "Про державну службу" пунктом 1-1 частини першої статті 87 (ліквідація державного органу).

Спеціальним законом не передбачено обов`язку суб`єкта призначення щодо переведення працівника на іншу посаду до органу, який є правонаступником функцій державного органу, а визначене лише відповідне право.

Отже, дії відповідачів при прийнятті оспорюваних наказів повністю відповідають нормам чинного законодавства.

Відповідач-1 просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

20.02.2020 (у межах встановленого судом строку) від Відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого жодних правових зв`язків між ОСОБА_2 В ОСОБА_3 та Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України не існує, останнє не приймало щодо позивача рішень індивідуальної дії.

Відповідач-2 просив адміністративний позов залишити без задоволення.

20.02.2020 (у межах встановленого судом строку) від Відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого дії відповідача є правомірними.

З 25.09.2019 ліквідація державного органу, як підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу", не містить будь-яких додаткових умов припинення державної служби, є самостійною та достатньою підставою для її припинення.

Оскільки чинне законодавство про державну службу не зобов`язує роботодавця приймати за переведенням з іншого державного органу працівників, а таке переведення відбувається виключно за згодою керівників обох таких державних органів, це виключає правонаступництво у всіх відносинах, що виникають при проходженні публічної служби щодо тих працівників, які були звільнені з роботи у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області, в тому числі і в частині наявності обов`язку запропонувати вакантні посади в іншій юридичній особі.

Відтак, позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими.

Відповідач-3 просив відмовити у задоволенні позову повністю.

02.03.2020 від позивача надійшла відповідь на відзиви відповідачів, за змістом якої у спірних правовідносинах мала місце фіктивна ліквідація Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Підтвердженням цьому є те, що відділи державної виконавчої служби, відділи реєстрації актів цивільного стану та нотаріальні контори, маючи статус окремих юридичних осіб у складі Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, не ліквідовувалися, а лише змінили свою назву.

Позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

10.03.2020 від Міністерства юстиції України надійшли заперечення на відповідь на відзиви, за змістом якої жодного перейменування посад або територіальних органів не відбулося: 27 головних територіальних управлінь юстиції ліквідовані як юридичні особи публічного права, утворено 8 міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції.

Відповідач-1 просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Ухвалою від 12.03.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та суду пояснив, що його було звільнено із займаної посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області у зв`язку з ліквідацією державного органу.

Вказав, що насправді жодної ліквідації не відбулося, а була проведена реорганізація із передачею повноважень та функцій Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Західному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції України.

Відтак, Міністерство юстиції України зобов`язане було виконати вимоги ч.2 ст.40 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України: запропонувати вакантну посаду за відповідною професією, спеціальністю, чи іншу роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки зазначеного обов`язку Міністерством юстиції України виконано не було, спірні накази є протиправними та підлягають до скасування.

Зауважив, що навність вакантних посад підтверджена наданими штатним розписом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, а також наказами про оголошення конкурсів на такі посади.

Просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідачів проти позову заперечив та пояснив суду, що позивач правомірно звільнений з посади, оскільки таке звільнення відбулося за спеціальною нормою Закону України "Про державну службу" пунктом 1-1 частини першої статті 87 (ліквідація державного органу).

Вказав, що правові підстави припинення державної служби наразі врегульовано виключно розділом IX Закону України "Про державну службу", а тому посилання позивача на норми КЗпП України є необгрунтованим.

Звернув увагу суду на те, що ліквідація державного органу як підстава для припинення державної служби не є тотожною таким підставам, як скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Зазначив, що наявна практика Верховного Суду не може застосуватися у спірних правовідносинах, оскільки не враховує змін, які були внесені до Закону України "Про державну службу" Законом України від 19.09.2019 №117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" та набули чинності 25.09.2019.

Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши представника позивача та представника відповідачів, дослідивши у судовому засіданні долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

З 30 травня 2017 року ОСОБА_1 наказом Міністерства юстиції України від 30.05.2017 №2001/к "Про призначення ОСОБА_1 " був призначений на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (т.1 а.с.16).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" (далі Постанова №870) вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (п.1 Постанови); утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п.2 Постанови).

До Переліку територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються, який є додатком №1 до цієї Постанови, зокрема, включено Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області.

До Переліку міжрегіональних територіальних органів Мін`юсту, що утворюються, який є додатком №2 до цієї Постанови, включено Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Пунктом 3 Постанови №870 установлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) - Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Вказаним пунктом також визначено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.

На виконання Постанови №870 наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 1), зокрема Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 2), зокрема Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Вказаним наказом також затверджено список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції (п.4 Наказу).

Головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції наказано, зокрема: забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01 листопада 2019 року; надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції (п.п.7 та 8 п. 5 Наказу).

24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 , відповідно до постанови КабінетуМіністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", був попереджений про припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та звільнення із займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження (т.1- а.с.8).

23 грудня 2019 року Міністерство юстиції України видало наказ №4166/к "Про звільнення" (т.1 а.с.9), яким ОСОБА_1 звільнений з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 26 грудня 2019 року відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, з припиненням державної служби.

Підставами видання цього наказу зазначено: постанову КабінетуМіністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", попередження з відміткою про ознайомлення.

24 грудня 2019 року Головним територіальним управлінням юстиції у Рівненській області видано наказ №910/03/к "Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23.12.2019 №4166/к "Про звільнення" (т.1 а.с.10).

Вважаючи накази Міністерства юстиції України від 23.12.2019 №4166/к та Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 24.12.2019 №910/03/к протиправними, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі Закон №889-VIII), якщо інше не передбачено законом (ч.2 ст.5 Закону №889-VIII).

Згідно із ч.3 ст.5 Закону №889-VIII, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п.1 та п.1-1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

- ліквідація державного органу.

Згідно із ч.4 та 5 ст.87 Закону №889-VIII, у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Частиною 5 ст.22 Закону №889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Оскільки порядок звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією державного органу не врегульований, підлягають застосуванню положення КЗпП України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, що регулює питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Стаття 42 КЗпП України визначає, що роботодавцем має бути враховано переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Згідно із ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Всупереч наведеним нормам, інша робота за відповідною професією чи спеціальністю позивачу не пропонувалася.

Доказів виконання вимог щодо визначення працівників, що мають переважне право на залишення на роботі, відповідачами не надано.

У судовому засіданні представник відповідача стверджував про те, що у період з 24.10.2019 (дата попередження позивача про звільнення) по 26.12.2019 (дата звільнення позивача) жодних вакантних посад у Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.Львів) не було.

Зазначені обставини спростовуються штатним розписом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), затвердженим 04.11.2019 (т.2 а.а.с.62-69).

Судом встановлено, що у Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.Львів) станом на 04.11.2019 існувала вакантна посада заступника начальника міжрегіонального управління начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

На зазначену посаду згідно з наказом Міністерства юстиції України від 12.11.2019 №3278к (т.2 а.а.с.47-48) було оголошено конкурс. Переможця конкурсу визначено відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 16.12.2019 №3729/к (т.2 а.с.70).

Також існували інші вакантні посади, що віднесені до державної служби в цих та інших відділах, в тому числі нижчі за посаду, яку обіймав позивач, зокрема: 8 посад у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області (з них: заступник начальника управління-начальник відділу 1 посада, заступник начальника відділу 1 посада).

Порівнюючи структуру та штатну чисельність на 2019 рік Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (т.1 - а.а.с.180-250, т.2 - а.а.с.1-37), суд встановив, що фактично у Рівненській області відбулося скорочення 40 штатних одиниць.

При цьому, згідно з довідкою Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 15.05.2020 №65/09/18-20, у період з 20.12.2019 по 15.05.2020 було звільнено 72 працівники, які були державними службовцями, за їх заявами за переведенням для подальшої роботи в Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.Львів), 24 працівники - звільнено у зв`язку з припиненням державної служби (т.2 - а.с.134).

Суд відхиляє посилання представника відповідачів на те, що у спірних правовідносинах відбулася ліквідація Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Пунктом 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 (далі Порядок №1074), передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Відповідно до п.6 Порядку №1074, права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Частиною 2 ст.104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно із ч.1 ст.89, ч.4 ст.91 Цивільного кодексу України, юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2019 року проведено державну реєстрацію Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Львів) як юридичної особи, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис від 30.10.2019 № 1 048768 (т.1 - а.а.с.66-78).

Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 (справа №21-8а14), від 27.05.2014 (справа № 1-108а14), від 28.10.2014 (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, відповідно до якої ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна позиція висловлювалася також у постановах Верховного Суду, зокрема від 12.12.2018 у справі №826/25887/15, від 17.07.2019 у справі №820/2932/16.

Так, Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 у справі №820/2932/16 зазначив, що якщо ліквідовано орган з одночасним створенням іншого органу, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов`язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.

У постанові від 04.07.2019 у справі №2а-108/12/2670 Верховний Суд зазначив, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Суд зазначає, що в розпорядчому акті органу державної влади Постанові №870, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Поряд з цим, функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган Західне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м.Львів), який визначено його правонаступником.

Отже, з 30 жовтня 2019 року дати утворення Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Львів), до нього перейшли повноваження та функції, зокрема, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, яке втратило такі повноваження та функції згідно з п.3 Постанови №870.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація. При цьому, відповідачем не було виконано обов`язку щодо працевлаштування ОСОБА_1 , тобто звільнено позивача протиправно.

Крім того, суд вважає безпідставними посилання представника відповідачів на норми ст.41 та ст.87-1 Закону №889-VIII, якими встановлено додаткові підстави припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення та визначено умови переведення таких службовців на вакантні посади, оскільки зазначені статті не застосовувалася Відповідачем-1 при звільненні позивача.

Згідно зі спірним наказом від 23.12.2019 №4166/к, ОСОБА_1 був звільнений з посади відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII, тобто у зв`язку з ліквідацією державного органу, факт проведення якої спростовано зібраними у справі доказами.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, не надано переконливих доказів правомірності прийняття спірних наказів про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Суд дійшов висновку, що зазначені накази є протиправними та підлягають до скасування, а позивач поновленню на посаді

Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Обчислюючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд керується нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зважаючи на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 26.12.2019, середній розмір заробітної плати позивача повинен обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме: за жовтень 2019 року та листопад 2019 року.

Відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 19.02.2020 №159, заробітна плата ОСОБА_1 за жовтень 2019 року становила 13486,83грн та за листопад 2019 року 8837,41рн (т.2 - а.с.135).

У зв`язку з цим, середньоденна заробітна плата позивача становить 620,12грн.

Період з дня звільнення позивача до дня винесення рішення судом охоплює 105 робочих днів, з них: грудень 2019 2 дні, січень 2020 21 день, лютий 2020 20 днів, березень 2020 21 день, квітень 2020 21 день, травень 2020 19 днів, червень 2020 1 день.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить 65112,60грн: 620,12грн (середньоденний заробіток) помножити на 105 днів (час вимушеного прогулу з 27.12.2019 по 01.06.2020).

При цьому, посилання позивача на те, що, обраховуючи середньоденний заробіток, Відповідач-3 помилково зазначив кількість робочих днів у листопаді (14) спростовуються поданими відповідачем доказами наказами Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 18.11.2019 №490/04, від 19.11.2019 №491/04, від 21.11.2019 №797/03/к, згідно з якими позивач у листопаді 2019 року був відсутнім на роботі 7 робочих днів у зв`язку з наданням додаткового дня відпочинку та відпусток (т.2 а.а.с.54-56).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що з Відповідача-1 на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 65112,60грн.

Одночасно суд наголошує, що згідно із п.171.1 ст.171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є, відповідно, обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача визначена без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець у порядку, визначеному законом.

У силу вимог пунктів 2, 3 ч.1 ст.371 КАС України, рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць виконуються негайно.

Підстави для застосування ст.139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства юстиції України (вул.Городецького, буд.13, м.Київ, 01001, код за ), Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (площа Шашкевича, буд.1, м.Львів, 79000, код за ), Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (вул.Замкова, буд.29, м.Рівне, 33028, код за ) про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 23.12.2019 №4166/к "Про звільнення".

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 24.12.2019 №910/03/к "Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23.12.2019 №4166/к "Про звільнення".

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з 26 грудня 2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Міністерства юстиції України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2019 року по 1 червня 2020 року у сумі 65112,60грн.

Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць виконується негайно.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням пункту 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повне рішення складено 11 червня 2020 року.

Суддя Дудар О.М.