Справа № 456/42/20
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 рокуСправа № 456/42/20 пров. № А/857/4495/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідач - Качмара В.Я.,

суддів - Кушнерика М.П., Старунського Д.М.,

при секретарі судового засідання -Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 лютого 2020 року (суддя Шрамко Р.Р., м.Стрий, повний текст складено 20 лютого 2020 року) у справі за її позовом до Стрийського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області та поліцейського СРПП №2 Стрийського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області старшого сержанта поліції Калужного Назара Васильовича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Стрийського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ВП, ГУНП відповідно) та поліцейського СРПП №2 ВП Калужного Н.В. (далі -Поліцеський) у якому просила: визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 22.12.2019 серія БАА №383534 (далі - Постанова), а провадження по справі закрити.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 лютого 2020 року позов задоволено частково. Скасовано постанову винесену Полійцеським в частині притягнення до адміністративної відповідальності позивача за частиною шостою статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) у виді штрафу в розмірі 425 грн. В задоволені вимоги про скасування Постанови в частині про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною другою статті 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 грн відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржила позивач, яка із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, у відповідній частині та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги наводячи окремі обставини справи вказує, що норми статті 122 КУпАП передбачають відповідальність за користування зовнішніми світловими приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напряму. Аварійна сигналізація згідно з нормами «Правилами дорожнього руху» затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР) вважається саме попереджувальним сигналом, проте цими нормами правопорушенням визначено не будь-яке порушення правил користування попереджувальними сигналами, а лише ті, які вчинені при початку руху чи зміни його напрямку. Даною нормою права не передбачена відповідальність за порушення правил користування попереджувальними сигналами при зупинці транспортного засобу.

Відповідачі відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином у порядку визначеному статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що жодних належних та допустимих доказів на спростування того, що номерний знак на транспортному засобі позивача був недостатньо видимим та на підтвердження правомірності своїх дій щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності в частині порушення пункту 30.2 ПДР відповідачем не надано.

В частині щодо задоволення позовних вимог, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.

Щодо відмови у задоволенні частини позовних вимог, то цей суд вказав, що з пояснень учасників справи в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 під час зупинки працівником поліції її транспортного засобу дійсно не ввімкнула аварійний світловий сигнал, хоча про дану вимогу була попереджена працівником поліції, тому відповідно до вимог підпункту «б» пункту 9.9 ПДР аварійна сигналізація повинна бути ввімкнена у разі зупинки на вимогу працівника поліції, незалежно від того чи правомірно чи неправомірно був зупинений транспортний засіб.

Такі висновки суду першої інстанції є дещо помилковими, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що керуючи транспортним засобом Suzuki Grand Vitara, номерний знак НОМЕР_1 (далі - ТЗ) 22.12.2019 ОСОБА_1 рухалась з села Угерсько в м.Стрий з недостатньо освітленим знаком та при зупинці автомобіля не ввімкнула на вимогу Поліцейського аварійну сигналізацію, чим порушила пункт 30.2 та підпункт «б» пункту 9.9 ПДР.

На підставі наведеного, Поліцейським винесено Постанову, згідно якої позивача було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною шостою статті 121 та частиною другою статті 122 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн (а.с.5).

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з частиною п`ятою статті 14 Закону України «Про дорожній рух» ( в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За підпунктом «б» пункту 9.9 ПДР аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена: у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар.

Тобто наведеною нормою передбачено, що у разі зупинки на вимогу поліцейського при такій зупинці має бути ввімкнена аварійна світлова сигналізація.

Частиною другою статті 122 КУпАП (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У частині першій та другій статті 77 КАС вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Так, як видно із матеріалів справи оскаржувана Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь-яку фіксацію правопорушення.

Водночас, приписами частини третьої статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис згідно з вимогами статей 73-74 КАС не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Також, суд звертає увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №524/9716/16-а.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що відповідачем порушено процедуру притягнення до адміністративної відповідальності позивача, а також не надано судом першої інстанції належної правової оцінки доводам наведеним сторонами під час судового розгляду справи, попри те, що скасування Постанови в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною шостою статті 121 КУпАП, цей суд визнав, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, щодо правомірності притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Таким чином, Постанова в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 КУпАП підлягає скасуванню із закриттям справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 286 КАС за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставної відмови у задоволені позову у відповідній частині, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 271, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 лютого 2020 року про відмову у задоволенні позову щодо скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 22 грудня 2019 року серія БАА №383534 згідно якої ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, скасувати та прийняти постанову, якою позов в цій частині задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 22 грудня 2019 року серія БАА №383534 згідно якої ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення і закрити справу про адміністративне правопорушення.

В решті рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді М. П. Кушнерик
Д. М. Старунський