Справа № 640/3290/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3290/20 Суддя першої інстанції: Пащенко К.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа Господарський суд міста Києва, про визнання незаконними та протиправними дій, визнання сфальшованим факту, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Відповідач, Мін`юст України), третя особа - Господарський суд міста Києва (далі - Третя особа, Господарський суд міста Києва), про:

- визнання незаконним підписання 28.12.2018 року рішення Господарського суду міста Києва по справі № 905/1486/18 суддею Господарського суду міста Києва Борисенко Іриною Іванівною , яка в цей час перебувала у відпустці та не здійснювала правосуддя;

- визнання протиправними дій судді Господарського суду міста Києва Борисенко Ірини Іванівни , яка підписуючи 28.12.2018 року рішення по справі № 905/1486/18, порушувала присягу на вірність Українському народові та справедливий суд;

- визнання сфальшованим факту перебування судді Господарського суду міста Києва Борисенко Ірини Іванівни з повноваженнями судді, яка 28.12.2018 року здійснювала правосуддя нібито на посаді судді, та підписала рішення по справі № 905/1486/18 за межами суду як суддя.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.02.2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі з підстав неналежності розгляду даної справи у порядку адміністративного та будь-якого іншого судочинства, оскільки оскарження процесуальних дій та рішень суду або судді не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду або судді.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, а матеріали справи направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що Окружний адміністративний суд міста Києва фактично узаконив протиправні дії судді Господарського суду міста Києва, адже заборонив звертатися із даним позовом до будь-якого суду. Оскаржуваною ухвалою, на переконання Апелянта, суд першої інстанції поставив під сумнів довіру до суду. Окремо звертає увагу, що суд не був позбавлений можливості самостійно визначити відповідачів, предмет та підстави спору. Крім того, зазначає на невірне віднесення судом першої інстанції Господарського суду міста Києва до відповідача, позаяк ОСОБА_1 відносив цей суду до процесуального статусу третьої особи.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2020 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції встановив, що в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що суддя Господарського суду міста Києва, підписавши рішення у справі №905/1486/18 28.12.2018 року під час перебування у відпустці, порушила його права як відповідача у господарській справі на доступ до правосуддя та на справедливий суд, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Викладене, на думку Окружного адміністративного суду міста Києва, свідчить, що спірні правовідносини виникли у межах правового поля регулювання господарського процесуального закону у межах справи №905/1486/18, а окреме ініціювання нового судового провадження у випадку незгоди з процесуальними діями та рішеннями судді неможливе. Крім того, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №757/43355/16-ц, суд першої інстанції наголосив, що дані позовні вимогу не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як вірно зауважив суд першої інстанції з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Перетяка проти України» від 21.12.2020 року, право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Судовою колегією враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У розумінні статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (п. 1 ч. 1). При цьому, обов`язковими ознаками такого спору є те, що у ньому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (п. 2 ч. 1). До суб`єктів владних повноважень законодавець у розумінні КАС України відніс орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1).

У свою чергу, згідно п. 3 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу, що за правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Аналіз змісту правовідносин, які ОСОБА_1 визначив спірними, свідчить, що предметом даного позову є незгода останнього з процесуальними діями судді Господарського суду міста Києва, пов`язаними із підписанням нею рішення суду у період перебування у відпустці. Викладене, у свою чергу, дає підстави погодитися з позицією суду першої інстанції про те, що Міністерство юстиції України у межах даних правовідносин не вважається суб`єктом владних повноважень по відношенню до ОСОБА_1 , адже не здійснювало щодо нього жодних владно-управлінських функцій. Не спростовує правильність такого висновку Окружного адміністративного суду міста Києва і той факт, що Мін`юст України уповноважений представляти інтереси держави в судах України, адже даний спір не ініційований Позивачем проти держави, а, як вже було підкреслено вище, стосується незгоди останнього з окремими діями та рішеннями судді Господарського суду міста Києва у межах конкретної справи.

Таким чином, у випадку, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Наведена правова позиція щодо аналогічних за змістом правовідносин висловлена Верховним Судом у постанові від 01.08.2018 року у справі №813/2579/17.

Судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що приписи пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року №8 «Про незалежність судової влади» визначають, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У постанові від 21.11.2018 року у справі №757/43355/16-ц Велика Палата Верховного Суду в аналогічних за змістом правовідносинах підкреслила, що Закони України не передбачають можливість розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такою позовною вимогою буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Згідно ч. ч. 1, 2 Основного Закону України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Викладене, з урахуванням згаданої правої позиції Великої Палати Верховного Суду, дає підстави для висновку, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.

Згідно п. 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

При цьому, відповідно до п. 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17.11.2010 року, передбачено, що засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Наводячи відповідне обґрунтування, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.11.2018 року у справі №757/43355/16-ц сформулювала правовий висновок, згідно якого позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду) не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Оскільки відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, то суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, правильно зазначив, що розгляд заявлених ОСОБА_1 позовних вимог неможливий за правилами будь-якого судочинства.

При цьому, на переконання судової колегії, помилкове зазначення судом першої інстанції Господарського суду міста Києва в якості відповідача, а не третьої особи, яка вказав ОСОБА_1 у позовній заяві, не впливає на обґрунтованість висновків суду щодо неможливості розгляду даного спору як у порядку адміністративного, так і в порядку іншого судочинства.

Щодо доводів Апелянта про те, що оскаржуваною ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.02.2020 року останньому заборонено звертатися до будь-якого суду із даними вимогами, що фактично позбавляє його права на судовий захист, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Закріплена відповідна процесуальна гарантії осіб й у ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також у п. 8 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України.

До того ж, приписами ч. 1 ст. 254 ГПК України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. А норми п. 4 ч. 1 ст. 277 процесуального закону містять положення, згідно яких підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що, як вірно зауважив суд першої інстанції, гарантуючи право на судовий захист положення, зокрема, Господарського процесуального кодексу України закріпили спосіб реалізації такого права у випадку незгоди з процесуальними діями чи рішеннями суду (судді) шляхом подання апеляційної чи касаційної скарги. Відтак, посилання Апелянта на заборону останньому оскаржуваною ухвалою здійснювати захист своїх прав у судовому порядку є помилковим та спростовуються відповідними висновками Окружного адміністративного суду міста Києва.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 170, 242-244, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено «10» червня 2020 року.