Справа № 826/5067/18
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 року м. Київ № 826/5067/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Національного агентства з питань запобігання корупції
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - відповідач та/або НАЗК) та просить суд:

- визнати протиправними дії Національного агентства з питань запобігання корупції в особі Голови Національного агентства з питань запобігання корупції, що виявились у відмові отримати декларацію фізичної особи - громадянина України;

- зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції в особі членів Національного агентства з питань запобігання корупції прийняти декларацію фізичної особи - громадянина України ОСОБА_1 протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішення суду;

- зобов`язати посадових осіб - членів Національного агентства з питань запобігання корупції знищити подану Фльонц В.В. декларацію та надати документ, що декларація не збережена та не оприлюднена через протиправність діянь суб`єкта владних повноважень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.05.2018 відкрито провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2019 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2019 ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2019 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 826/5067/18 передано на розгляд судді Бояринцевій М.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду суддею Бояринцевою М.А. та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 08.07.2019 року у справі №826/5067/18 відмовлено у задоволенні заяви Національного агентства з питань запобігання корупції про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.09.2019 року у справі №826/5067/18 відмовлено клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Мотивуючи позовні вимоги позивач вказує, що НАЗК відмовивши у отриманні декларації шляхом прийняття диску з електронним документом та зберігаючи і оприлюднюючи її так як само як і декларації інших фізичних осіб допустило порушення вимог частини 2 статті 19, частини 2 статті 34 Конституції України. Окрім наведеного, ОСОБА_1 стверджував, що положеннями статті 11 Закону України не передбачено підстав для зберігання і оприлюднення декларації фізичної особи.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву де останній вказує, що чинним законодавством чітко визначений порядок подання та зберігання декларації поданої суб`єктом декларування. Окрім того, НАЗК вказало, що зі змісту позовної заяви не вбачається, що позивач є суб`єктом декларування та зобов`язаний подавати декларацію відповідно до закону.

Також, представником відповідача подано до суду пояснення від 10.10.2018 року.

Між тим, представником позивача подано до суду письмові пояснення від 15.01.2019 року.

В подальшому представником відповідача подано відзив на позову заяву від 14.05.2019 року останній заперечує проти задоволення позовних вимог.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом звертає увагу на наступне.

Як стверджує позивач 26.03.2018 року він надав до Національного агентства з питань запобігання корупції декларацію, як того вимагає Закон України «Про запобігання корупції», однак йому було відмовлено у наданні останньої шляхом прийняття диску з електронним документом на ньому, з огляду на що декларацію ним подано як додаток до відповідної заяви.

ОСОБА_1 стверджує, що виконання ним вимог законодавства породило декілька неправомірних дій НАЗК та посадових осіб цього органу, чим суттєво порушуються права та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст і порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення антикорупційних правопорушень.

Зазначене і зумовило звернення позивача до суду із даним адміністративним позовом з метою захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи спір по суті суд враховує наступне.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 року № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VII).

Відносини, що виникають у сфері запобігання корупції, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цим та іншими законами, а також прийнятими на їх виконання іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 2 Закону № 1700-VII).

Згідно із положеннями частини 1 статті 3 Закону № 1700-VII суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є:

1) особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: а) Президент України, Голова Верховної Ради України, його Перший заступник та заступник, Прем`єр-міністр України, Перший віце-прем`єр-міністр України, віце-прем`єр-міністри України, міністри, інші керівники центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, та їх заступники, Голова Служби безпеки України, Генеральний прокурор, Голова Національного банку України, Голова та інші члени Рахункової палати, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Голова Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Голова Ради міністрів Автономної Республіки Крим; б) народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови; в) державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування; г) військові посадові особи Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, курсантів вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, курсантів факультетів, кафедр та відділень військової підготовки; ґ) судді, судді Конституційного Суду України, Голова, заступник Голови, члени, інспектори Вищої ради правосуддя, посадові особи секретаріату Вищої ради правосуддя, Голова, заступник Голови, члени, інспектори Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, посадові особи секретаріату цієї Комісії, посадові особи Державної судової адміністрації України, присяжні (під час виконання ними обов`язків у суді); д) особи рядового і начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби, податкової міліції, особи начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України; е) посадові та службові особи органів прокуратури, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, дипломатичної служби, державної лісової охорони, державної охорони природно-заповідного фонду, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи; є) члени Національного агентства з питань запобігання корупції; ж) члени Центральної виборчої комісії; з) поліцейські; и) посадові та службові особи інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим; і) члени державних колегіальних органів;

2) особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: а) посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, особи, які входять до складу наглядової ради державного банку, державного підприємства або державної організації, що має на меті одержання прибутку; б) особи, які не є державними службовцями, посадовими особами місцевого самоврядування, але надають публічні послуги (аудитори, нотаріуси, приватні виконавці, оцінювачі, а також експерти, арбітражні керуючі, незалежні посередники, члени трудового арбітражу, третейські судді під час виконання ними цих функцій, інші особи, визначені законом); в) представники громадських об`єднань, наукових установ, навчальних закладів, експертів відповідної кваліфікації, інші особи, які входять до складу конкурсних комісій, утворених відповідно до Закону України "Про державну службу", Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", Громадської ради доброчесності, утвореної відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", громадських рад, рад громадського контролю, що утворені при державних органах та беруть участь у підготовці рішень з кадрових питань, підготовці, моніторингу, оцінці виконання антикорупційних програм, і при цьому не є особами, зазначеними у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої цієї статті;

3) особи, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, а також інші особи, які не є службовими особами та які виконують роботу або надають послуги відповідно до договору з підприємством, установою, організацією, - у випадках, передбачених цим Законом;

4) кандидати у народні депутати України, зареєстровані у порядку, встановленому Законом України "Про вибори народних депутатів України", кандидати на пост Президента України, зареєстровані у порядку, встановленому Законом України "Про вибори Президента України", кандидати в депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, міських, районних у містах, сільських, селищних рад, кандидати на посади сільських, селищних, міських голів та старост;

5) фізичні особи, які:

отримують кошти, майно в рамках реалізації в Україні програм (проектів) технічної або іншої, в тому числі безповоротної, допомоги у сфері запобігання, протидії корупції (як безпосередньо, так і через третіх осіб або будь-яким іншим способом, передбаченим відповідною програмою (проектом);

систематично, протягом року, виконують роботи, надають послуги щодо імплементації стандартів у сфері антикорупційної політики, моніторингу антикорупційної політики в Україні, підготовки пропозицій з питань формування, реалізації такої політики, - якщо фінансування (оплата) таких робіт, послуг здійснюється безпосередньо або через третіх осіб за рахунок технічної або іншої, в тому числі безповоротної, допомоги у сфері запобігання, протидії корупції;

є керівниками або входять до складу вищого органу управління, інших органів управління громадських об`єднань, інших непідприємницьких товариств, що здійснюють діяльність, пов`язану із запобіганням, протидією корупції, імплементацією стандартів у сфері антикорупційної політики, моніторингом антикорупційної політики в Україні, підготовкою пропозицій з питань формування, реалізації такої політики, та/або беруть участь, залучаються до здійснення заходів, пов`язаних із запобіганням, протидією корупції.

Примітка. Особи, визначені в підпункті "г" частини першої пункту 1 цієї статті, звільняються від обов`язку подання декларації за умови неперебування на інших посадах, визначених у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Аналіз наведених положень дає суду підстави дійти до висновку, що Закон № 1700-VII поширює свою дію на фізичних осіб які, серед іншого є керівниками або входять до складу вищого органу управління, інших органів управління громадських об`єднань, інших непідприємницьких товариств, що здійснюють діяльність, пов`язану із запобіганням, протидією корупції, імплементацією стандартів у сфері антикорупційної політики, моніторингом антикорупційної політики в Україні, підготовкою пропозицій з питань формування, реалізації такої політики, та/або беруть участь, залучаються до здійснення заходів, пов`язаних із запобіганням, протидією корупції.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець ( ІНФОРМАЦІЯ_2 0000 130997 і перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Харківській області.

Також, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) є засновником та керівником Громадської організації «Електронна демократія» (код ЄДРПРОУ 39582446), код КВЕД 94.99 Діяльність інших громадських організацій, н. в. і. у. (основний).

Так, КВЕД 94.99 відноситься до секції S «Надання інших послуг», групи 94.9 КВЕД-2010 класу 94.99.

Даний клас включає в себе: діяльність організацій, безпосередньо не пов`язаних із політичними партіями, які впливають на суспільну думку шляхом просвіти, політичного впливу, збирання коштів тощо: цивільні ініціативи та рухи протесту екологічний рух організації, які виступають на підтримку розвитку громад і розширення можливостей освіти, н.в.і.у.; організації захисту та поліпшення умов існування окремих груп населення, наприклад, етнічних груп і груп меншості тощо; асоціації патріотичного напряму, у т.ч. асоціації ветеранів війни; асоціації споживачів; асоціації автомобілістів; асоціації, які створені з метою встановлення соціальних контактів, такі як масонські ложі тощо; асоціації молоді, студентські асоціації, клуби тощо; асоціації, які створені з метою проведення культурних заходів або організації дозвілля (крім спортивних та ігрових клубів), наприклад, поетичні, літературні кружки, клуби книголюбів, любителів історії, музики та живопису, клуби колекціонерів, громадські клуби, карнавальні клуби тощо

Цей клас також включає: діяльність із надання гранта членськими або іншими організаціями; діяльність зі сприяння мисливству та відловлюванню тварин.

Цей клас не включає: благодійну діяльність, таку як збирання коштів для соціальної роботи, див. 88.99; діяльність професійних художніх труп і організацій, див. 90.0; діяльність спортивних клубів, див. 93.12; діяльність професійних асоціацій, див. 94.12.

З вказаного слідує, що позивач не підпадає під дію положень пункту 5 статті 3 Закону № 1700-VII.

Між тим, у поясненнях суду від 15.01.2019 року ОСОБА_1 вказував, що має досвід роботи, як фізичної особи-підприємця в програмах (проектах) антикорупційної спрямованості, так і голови громадської організації і не маючи змоги повністю виключити можливість настання, у тому числі, кримінальної відповідальності за не подання ним декларації, з метою дотримання вимог Закону № 1700-VII, не перебуваючи на посаді в органах державної влади на органах місцевого самоврядування спробував декілька разів подавати шляхом заповнення на офіційному без-сайті НАЗК декларації особи, у повноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначена Національним агентством з питань запобігання корупції (т. 1, с. 231-232).

В той же час, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази на підтвердження обставин звернення позивача до НАЗК з метою надання роз`яснення щодо того, які безпосередньо суб`єкти підпадають під дію Закону № 1700-VII, у тому числі із роз`ясненням, які саме критерії визначені у пункту 5 частини 1 статті 3 Закону № 1700-VII застосовуються для фізичних осіб з метою визначення чи підпадають вони під дію Закону № 1700-VII.

Надані ОСОБА_1 запити від 26.03.2018 року №326-1, від 27.03.2018 року №236-2 не стосувалися роз`яснення положень пункту 5 частини 1 статті 3 Закону № 1700-VII, у тому числі критеріїв, які застосовуються для фізичних осіб з метою визначення чи підпадають вони під дію Закону № 1700-VII (т. 1, а.с. 8, 9).

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позивач самостійно визначив себе як суб`єкта декларування, на якого поширюється дія Закону № 1700-VII, хоча остання на нього, враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини не розповсюджується.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 71 КАС України).

В контексті приписів частини 1 статті 72 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В свою чергу, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 72 КАС України).

Разом з цим, згідно частини 1 статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд наголошує, що позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів на підтвердження розповсюдження на нього дії Закону № 1700-VII, а судом таких обставин не встановлено.

Більше того, варто вказати, що за посиланням Єдиного державного реєстру декларацій ІНФОРМАЦІЯ_2 слідує, що позивачем подавалося повідомлення про суттєві зміни.

В той же час, згідно з повідомленням про суттєві зміни ІНФОРМАЦІЯ_1 місцем роботи ОСОБА_1 є - ФОП ОСОБА_2 , дата отримання доходу 19.02.2019 року.

Звідси слідує, що позивач не відноситься до осіб, визначених статтею 3 Закону №1700-VII, а відтак у останнього відсутній обов`язок щодо подачі декларації в порядку Закону № 1700-VII.

Також суд звертає увагу, що рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та 65 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 5 частини першої статті 3, абзацу третього частини третьої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції», пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей фінансового контролю окремих категорій посадових осіб» від 06.06.2019 року, справа № 3-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 5 частини першої статті 3, абзацу третього частини третьої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII зі змінами, пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей фінансового контролю окремих категорій посадових осіб» від 23 березня 2017 року №1975-VIII.

Положення пункту 5 частини першої статті 3, абзацу третього частини третьої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII зі змінами, пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей фінансового контролю окремих категорій посадових осіб" від 23 березня 2017 року № 1975-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом". Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Зі змісту норми частини першої статті 5 КАС України слідує, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є: (а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права; (б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України; (в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю); (г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності); (д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду: а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес, а його права порушені з боку суб`єкта владних повноважень.

Так, в ході розгляду справи позивачем не наведено жодного обгрунтування яким чином спірними діями порушуються його права та охоронювані законом інтереси позивача.

При цьому, судом в ході розгляду справи встановлено, що Закон № 1700-VII не поширює свою дію на ОСОБА_1 , оскільки в розумінні Закону №1700-VII він не суб`єктом декларування, з огляду на що відповідачем не може бути порушено права та охоронювані законом інтереси позивача.

В свою чергу, зазначене свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтереси, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, судом не встановлено обставини розповсюдженні дії Закону № 1700-VII на позивача, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

Аналогічний правовий підхід застосовано в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі №522/3665/17.

Підсумовуючи наведе суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи позивача та заперечення на них відповідача суд не враховує при вирішенні спору по суті, оскільки останні стосуються правого врегулювання правовідносин, визначених Законом № 1700-VII, який, як встановлено судом, не поширює свою дію на ОСОБА_1 . Доказів зворотного останнім до суду не надано.

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Частиною першою статті 143 КАС України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати стягненню на користь позивача не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 5, 72-73, 77-78, 139, 143, 243-246, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Національного агентства з питань запобігання корупції (01103, м. Київ, бульвар Дружи народів, б. 28, ) відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева