Справа № 280/3131/19
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2020-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

09 червня 2020 року Справа № 280/3131/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазаренка М.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 )

до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (69032, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, буд. 25, )

третя особа: Головне управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, )

про визнання протиправним та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (далі - відповідач), відповідно до якого просить суд визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про накладення штрафу уповноваженими особами № ДФС - ФС від 16.05.2019.

Ухвалою суду від 03 липня 2019 року задоволено клопотання позивача, відстрочено сплату судового збору та відкрито провадження в даній адміністративній справі та призначено підготовче судове засідання на 01 серпня 2019 року.

У судовому засіданні 01 серпня 2019 року вирішено питання про залучення Головного управління ДФС у Запорізькій області до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, та у зв`язку з задоволенням клопотання позивача про допит свідків та направлення судового доручення оголошено перерву до 05 серпня 2019 року.

Ухвалою суду від 05 серпня 2019 року з метою допиту свідків направлено судове доручення до компетентних судів. На час виконання судового доручення, провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2019 року у зв`язку з надходженням відповідей від компетентних судів, поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2019 року забезпечено позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документу - постанови про накладення штрафу №7 ДФС-ФС від 16 травня 2019 року, що видана Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області, до набрання законної сили судовим рішенням в даній справі.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2019 року вирішено питання щодо повторного направлення судового доручення до компетентних судів з метою допиту свідків, заявлених позивачем. На час виконання судового доручення, провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 10 березня 2020 року у зв`язку з надходженням відповідей від компетентних судів, поновлено провадження у справі. Закрито підготовче судове засідання. Призначено справу до судового розгляду по суті на 13 квітня 2020 року.

Ухвалою суду від 13 квітня 2020 року за клопотанням відповідача у зв`язку із запровадженим на усій території України карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України корона вірусу COVID-19», відкладено розгляд адміністративної справи на 25 травня 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що інформація, викладена в Акті ГУ ДФС в Запорізькій області від 26.04.2019 р. № 279/08-01-13-05/ НОМЕР_1 не відповідає фактичним обставинам та під час розгляду справи відповідачем порушено процедуру, що передбачена Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295. Стосовно фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору, відповідач безпідставно дійшов висновку, щодо вказаного факту за відсутності узгодженого грошового зобов`язання, за наслідками складання Акту документальної позапланової виїзної перевірки від 26.04.2019 р. № 279/08-01-13-05/ НОМЕР_1 . Таким чином, відповідач виніс постанову про накладання штрафу за обставинами, яких на час перевірки ДФС не існувало. Просить позовні вимоги задовільнити. Крім того, позивачем надано додаткові пояснення щодо предмету спору у відповіді на відзив відповідача.

Відповідач позов не визнав, надав до суду відзив на адміністративний позов (вх. № 30041 від 22.07.2019), відповідно до якого зазначає, що за результатами документальної позапланової виїзної перевірки ГУ ДФС в Запорізькій області складений акт від 26.04.2019 р. № 279/08-01-13-05/ НОМЕР_1 . Як слідує з розділу ІІІ акту перевірки від 26.04.2019 (стор. 67-68), контролюючим органом за результатами перевірки було зроблено у тому числі висновки про встановлення порушень ФОП ОСОБА_1 трудового законодавства, а саме позивачем не було укладено трудових договорів за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2017 р. з найманими працівниками та не подано до Бердянської ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області повідомлень про прийняття працівників на роботу, чим порушено ст. 24 ст. 26 Кодексу законів про працю України та постанову КМ України № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі і її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» від 17.06.2015р., так як в порушення ст. 24 КЗпП України, допущено до роботи без укладання трудового договору трьох працівників. За наслідками складання Акту документальної позапланової виїзної перевірки від 26.04.2019 р. № 279/08-01-13-05/ НОМЕР_1 , співробітниками відповідача було викликано позивача на 16 травня 2019 року об 14-30 годині до Головного управління Держпраці у Запорізькій області для розгляду справи відносно нього. За результатами розгляду справи у відповідності до п. 2 Постанови 509, уповноважена посадова особа відповідача винесла постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 7 ДФС ФС від 16 травня 2019 року, котрою притягнула позивача до відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 375 570,00 грн. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представниками сторін 25 травня 2020 року подано клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження, фіксація судового засідання за допомогою технічного пристрою, відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснювалась.

Суд звертає увагу сторін, що згідно із Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX розділ VI "Прикінцеві положення" КАС України доповнено пунктом 3 такого змісту: "3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, вивчивши думку сторін по справі, викладені у відзиві та відповіді на відзив, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення № 96), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно пункту 2 Положення № 96 Держпраця у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Підпунктом 6 пункту 4 Положення № 96 встановлено, що Держпраця, здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Державна служба України з питань праці (Держпраця) відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю. (п. п. 6 п. 6 Положення № 96).

У відповідності до зазначених норм Головного управління Держпраці в Запорізькій області делеговано повноваження щодо здійснення на території області державного контролю за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

На час виникнення спірних правовідносин, процедуру проведення Управліннями Держпраці перевірки стану додержання законодавства про працю, визначено Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закон № 877-V) та Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 (далі - Порядок № 295).

Відповідно до ст. 1 Закону № 877-V державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Згідно частини четвертої статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються, в т. ч., органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Державний нагляд (контроль) здійснюється за принципами, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом (ст. 3 Закону № 877-V).

Судом встановлено, що згідно акту документальної позапланової виїзної перевірки від 26.04.2019 р. № 279/08-01-13-05/ НОМЕР_1 , контролюючий орган, ГУ ДФС у Запорізькій області дійшов до висновку про допущення позивачем порушення, а саме що з ним перебували у трудових відносинах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , праця яких використовувалася без належного оформлення трудових відносин. Підставою для таких висновків стали перераховані в акті перевірки ТТН, в яких водіями (поряд з відомостями про транспортні засоби, на яких здійснювалося перевезення товару) вказані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . За наслідками складання вказаного акту ДФС, уповноважена посадова особа відповідача винесла постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 7 ДФС ФС від 16 травня 2019 року, котрою притягнула позивача до відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 375 570,00 грн.

Судом досліджено договір про надання послуг № 40 від 22.04.2016, предметом якого є надання послуг: розпилювання дерев`яних колод на пиломатеріали, їх сушка, виготовлення погонажних та інших виробів з нього. Вказаний договір укладено між ФОП ОСОБА_1 в якості Замовника та ФОП ОСОБА_5 в якості Виконавця.

Розділ 3 договору передбачає плату за надані послуги з урахуванням доставки лісу. Аналогічні умови прописані і в п. 3.1 Договору про надання послуг № 7 від 17 січня 2017 року, що також було укладено між ФОП ОСОБА_1 в якості Замовника та ФОП ОСОБА_5 в якості Виконавця.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 2 КЗпП України основними трудовими правами працівника є право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Частиною першою статті 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі; додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім; 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до частини третьої статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з статтею 4 частиною 1 Закону України "Про зайнятість населення" до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Тобто, з урахуванням зазначеного суд прийшов до висновку, що обов`язковою умовою допуску працівника до роботи є укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

При винесені рішення суд приймає до уваги пояснення свідка ФОП ОСОБА_5 , що отримані під час виконання судового доручення, у яких свідок зазначав, що здійснював організацію перевезення водіями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 придбаного ФОП ОСОБА_1 лісу, вартість оплати послуг якого включає в тому числі вартість доставки. Свідок ОСОБА_5 підтверджував, що перевезення лісу здійснювалося водіями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , котрим він сам оплачував за перевезення.

Зазначені пояснення свідка повністю узгоджуються зі змістом договору про надання послуг № 40 від 22.04.2016 р.

При винесенні рішення суд приймає до уваги, що за змістом статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» термін «водій» має визначення саме як особи, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка. Поряд з цим, стаття 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», вказує, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що товарно-транспортна накладна в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт» лише одним із різновидів документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, що засвідчує саме факт переміщення товару з метою подальшого бухгалтерського обліку таких господарських операцій, та жодним чином не підтверджує факт трудових відносин та перебування фізичної особи (яка вказана в рядку «водій» в ТТН) саме на трудовій посаді «водій»; зазначена в ТТН в рядку «водій» особа означає лише особу, яка керує транспортним засобом.

Зазначене повністю узгоджується з поясненнями свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що отримані під час виконання судового доручення, які пояснили суду, що вони керували транспортними засобами, які перебували у їх розпорядженні та володінні, на власний розсуд, послуги з перевезення вантажу надавали багатьом особам, плату за перевезення вантажу за ТТН на ім`я ФОП ОСОБА_1 отримували від ФОП ОСОБА_5 , у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 не перебували, позивачу як наймані працівники не підпорядковувалися.

Суд звертає увагу, ст. 24 КЗпП України чітко визначає, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У той же час. абз. 1 ч. 2 ст. 265 КЗпП України передбачає відповідальність за факт допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. Отже при винесені спірної постанови відповідачем не враховано, що ФОП ОСОБА_1 згідно акту ДФС від 26.04.2019 р. № 279/08-01-13-05/ НОМЕР_1 не має та не використовує у своїй діяльності транспорті засоби, що свідчить про об`єктивну неможливість допустити ним до керування транспортними засобами вказаних осіб. На підтвердження викладеного, суд приймає до уваги, що ОСОБА_3 здійснював перевезення товару зазначеного в ТТН на власному автомобілі КАМАЗ НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, свідоцтвом про укладення шлюбу, полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, факт відсутності трудових відносин між ОСОБА_3 та позивачем, підтверджуються дослідженими судом ТТН на ім`я іншого замовника за цей же самий період, з котрих вбачається, що ОСОБА_3 так само зазначений водієм КАМАЗ НОМЕР_2 , та здійснює перевезення лісу і для інших осіб.

Отже, вищевказаними письмовими доказами спростовується твердження відповідача про вчинення ФОП ОСОБА_1 правопорушення.

Тобто висновки контролюючого органу про нібито фактичний допуск працівників до роботи без укладання трудового договору повністю спростовується наявними у розпорядженні суду письмовими доказами та поясненнями свідків.

Поряд з цим, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини першої статті 2 КАС України, які визначають, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень..

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Однак вказаним критеріям оспорюване рішення відповідача не відповідає, з огляду на наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною 4 ст. 265 Кодексу законів про працю України визначено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом пунктів 1 та 2 Порядку № 509 цей Порядок визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи).

Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи)

Штрафи можуть бути накладені на підставі:

- рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

- акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

- акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст.265 Кодексу законів про працю України штрафи, зазначені в абзаці другому частини другої цієї статті, можуть бути накладені центральним органом виконавчої влади, зазначеним у частині четвертій цієї статті, без здійснення заходу державного нагляду (контролю) на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації.

Аналізуючи зазначену норму, суд приходить до висновку, що без здійснення заходу державного нагляду (контролю) відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України можуть бути накладені лише штрафи на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації. У всіх інших випадках вчинення правопорушень, відповідальність за які передбачено абз.2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, проведення заходу державного нагляду (контролю) є обов`язковим.

Відповідно до п. 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема: Держпраці та її територіальних органів.

Інспекційні відвідування проводяться, зокрема за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту (п. п. 3 п. 5 Порядку № 295).

В даному випадку норми Порядку № 509 не суперечать положенням Кодексу законів про працю України, оскільки в ході здійснення контрольних заходів фіскальним органом можуть бути виявлені й інші порушення законодавства про працю, окрім тих, відповідальність за які передбачена абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України. Як вбачається актом ГУ ДФС від 03.01.2019 р. № 7/08-01-13-05/ НОМЕР_1 встановлено порушення позивачем законодавства про працю, відповідальність за яке передбачено саме абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, отже суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний був здійснити захід державного нагляду (контролю), а саме провести інспекційне відвідування.

Як встановлено судом, такий захід відповідачем не здійснено, отже суд приходить до висновку, що відповідач діяв з порушенням порядку накладення штрафу за порушення законодавства про працю, у зв`язку з чим прийнята ним постанова про накладення штрафу від 16 травня 2019 року № 7 ДФС - ФС за таких обставин є протиправною, а тому підлягає скасуванню.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Пунктами 3-8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.03.2013 №509 передбачено, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.

У разі надходження від суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений уповноваженою посадовою особою, але не більше ніж на 10 днів.

Про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Розгляд справи розпочинається з представлення уповноваженої посадової особи, яка її розглядає. Зазначена особа роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання.

У зв`язку з виявленими порушеннями, які встановлені та зафіксовані в акті ГУ ДФС в Запорізькій області від 26.04.2019 р. № 279/08-01-13-05/ НОМЕР_1 , першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Запорізькій області Дановським В.В. 03.05.2019 прийнято рішення № 7 ДФС щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Крім того, відповідно до положень пункту 6 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.03.2013 №509, про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Разом з тим, відповідачем до матеріалів адміністративної справи надано фіскальний чек УКРПОШТИ з ідентифікатором поштового відправлення - 363, згідно якого відповідачем на адресу позивача 07.05.2019 направлено лист з рекомендованим повідомленням. Згідно відомостей з сайту УКРПОШТИ за відправлення за трек-номером 363 отримане адресатом лише 25.05.2019 року, тобто вже після розгляду справи уповноваженою особою та винесення оспорюваної постанови.

Верховний Суд в Постанові від 12.06.19 року по справі №813/3415/18 зазначив, що обов`язок уповноваженої посадової особи письмово повідомляти суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду справи про накладення штрафу вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за п`ять днів до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.

При цьому, п.7 Порядку № 509 містить два випадки, за яких відповідач має право розглянути справу за відсутності суб`єкта господарювання або роботодавця: у разі, коли суб`єкт господарювання або роботодавець поінформовані про розгляд справи за 5 днів до дати розгляду; у разі, коли від суб`єкта господарювання або роботодавця не надійшло обгрунтоване клопотання про відкладення розгляду справи.

Таким чином, вказаними положеннями Порядку №509 передбачено право суб`єкта господарювання, стосовно якого розглядається справа про накладення штрафу, на його участь (в порядку самопредставництва або через представника) у розгляді такої справи, про що останній в обов`язковому порядку повідомляється не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду. Справу може бути розглянуто без участі такого суб`єкта господарювання (його представника) лише у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Однак, не зважаючи на відсутність відомостей про завчасне повідомлення позивача про розгляд справи, відповідачем було розглянуто справу без участі позивача та винесено Постанову № 7 ДФС - ФС, якою було накладено штраф у розмірі 375 570,00 грн., чим було порушено права позивача на захист при розгляді справи.

Такі процедурні порушення з боку суб`єкта владних повноважень є суттєвими, а прийняте ним рішення без дотримання визначеного законом способу його прийняття, не може вважатись законним.

Посилання ж управляння Держпраці на те, що ним виконано обов`язок щодо повідомлення позивача про розгляд справи шляхом направлення на його адресу відповідного повідомлення рекомендованим листом 07.05.2019, тобто за 9 днів до дати розгляду справи, суд вважає помилковими, оскільки приписи Порядку №509 встановлюють обов`язок саме щодо повідомлення особи, стосовно якої розглядається справа, а не направлення на її адресу відповідного листа.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року у справі №814/2473/17.

Стаття 68 Конституції України передбачає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України, законів України.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з ч. 1,2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому обов`язок щодо доказування вбачається з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України.

Крім дослідження наявних у матеріалах справи документів, суд також вважає за доцільне звернутись до останніх законодавчих змін, зокрема в частині підходів до відповідальності за порушення правил оформлення трудових відносин.

Так, 12.12.2019 Верховною Радою України було ухвалено Закон України від 12.12.2019 № 378-IX Про внесення змін до Кодексу законів про працю України (далі Закон України від 12.12.2019 № 378-IX), який набув чинності 02.02.2020. Даним нормативно-правовим актом, крім іншого, було внесено зміни до ч. 2 ст. 265 КЗпП України, а саме абзац другий замінено двома новими абзацами.

Відтепер, згідно з абзацами 2 та 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:

фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження;

вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Метою таких законодавчих змін, як вбачається з Пояснювальної записки до Проекту Закону від 12.12.2019 № 378-IX Про внесення змін до Кодексу законів про працю України (щодо усунення норм, які порушують права та законні інтереси роботодавців України), є зменшення економічно необґрунтованих штрафних санкцій за порушення норм трудового законодавства України та зупинення процесу ліквідації малого та середнього бізнесу в Україні у зв`язку з застосуванням нищівних за своїм розміром штрафних санкцій.

Отже, відповідно до законодавства про працю, чинного на момент розв`язання даного публічно-правового спору, в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) вперше, в тому числі фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю та є платниками єдиного податку першої-третьої груп, застосовується попередження.

Тобто, законодавцем прийнято нормативно-правовий акт, який пом`якшує відповідальність особи.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього..

За таких обставин, підстави для стягнення з позивача штрафу у розмірі 375 570,00 грн. відповідно до ст. 265 КЗпП України, на переконання суду, на дату розгляду даної справи об`єктивно відсутні. Належних та достатніх доказів зворотнього представниками відповідача не наведено.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3755,70 грн., що підтверджується платіжним дорученням №816 від 05 травня 2020 року, яке міститься в матеріалах справи №280/3131/19.

Оскільки суб`єктом владних повноважень у справі було Головне управління Держпраці у Запорізькій області, то з бюджетних асигнувань цього органу повинні бути присуджені позивачу судові витрати, документально підтверджені, а саме: судовий збір за подання адміністративного позову у сумі 3755,70 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (69032, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, буд. 25, ) третя особа: Головне управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ) про визнання протиправним та скасування постанови - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Запорізькій області № 7 ДФС - ФС від 16 травня 2019 року про накладення на фізичну особу підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 375 570,00 грн. (триста сімдесят п`ять тисяч п`ятсот сімдесят грн. 00 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Запорізькій області на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3755,70 грн. (три тисячі сімсот п`ятдесят п`ять грн. 70 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 09.06.2020.

Суддя М.С. Лазаренко