Справа № 300/646/20
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" червня 2020 р. справа № 300/646/20
м. Івано-Франківськ
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Микитин Н.М.,
за участю: секретаря судового засідання: Маковійчук С.М.,
представника позивача Бойчука Я.В.,
представника відповідача Богака Я.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про скасування постанови від 12.02.2020 про стягнення виконавчого збору № 53606925 та постанови від 18.02.2020 про відкриття виконавчого провадження № 61295539, -
ВСТАНОВИВ:
20.03.2020 ОСОБА_1 (надалі також позивач, ОСОБА_1 , боржник) 20.03.2020 звернулася до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ) (надалі також відповідач, орган державної виконавчої служби) про визнання протиправними та скасування постанов від 12.02.2020 ВП№53606925 про стягнення виконавчого збору в розмірі 261 168,31 гривень та від 18.02.2020 ВП№61295539 про відкриття виконавчого провадження.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 12.02.2020 державним виконавцем відповідача несвоєчасно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 53606925 та, як наслідок, оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору, оскільки закінченню виконавче провадження підлягало 08.12.2017 року в день подання нею ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про затвердження мирової угоди та відповідної заяви про закінчення виконавчого провадження. Так, відповідно до ч. 2 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження"від 02.06.2016 № 14.04-VIII в редакції станом на 08.12.2017 постанова про закінчення виконавчого провадження виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. Однак, в порушення наведеної норми, постанова про закінчення виконавчого провадження винесено відповідачем більш ніж через два роки з моменту виникнення підстави до її винесення. Як наслідок, відповідач безпідставно керувався Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 14.04-VIII в редакції станом на 12.02.2020 при винесенні оскаржуваних постанов, так як відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження`від 02.06.2016 № 14.04-VIII в редакції станом на 08.12.2017,виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум, однак, в даному випадку, державним виконавцем жодних дій спрямованих на стягнення з позивача як боржника будь-яких сум не вчинено. Також, позивачка звернула увагу на те, що оскаржуваних постанов не отримувала, а про необхідність сплати виконавчого збору та відкриття виконавчого провадження дізналася після повідомлення банку про арешт рахунків та внаслідок ознайомлення представником позивача із матеріалами виконавчого провадження.
На підставі наведених обставин, ОСОБА_1 вважає що постанови від 12.02.2020 ВП№53606925 про стягнення виконавчого збору в розмірі 261 168,31 гривень та від 18.02.2020 ВП№61295539 про відкриття виконавчого провадження підлягають визнанню протиправними та скасуванню, та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2020 позовну заяву ОСОБА_1 - залишено без руху та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії ухвали для усунення недоліків шляхом подання документу про сплату судового збору(а.с.33-35).
06.04.2020 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви у межах встановленого строку, в зв`язку з чим ухвалою суду від 08.04.2020 відкрито провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, згідно із вимогами передбаченими статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), судовий розгляд справи призначено на 04.05.2020 о 14:00 год. (а.с.37-40).
23.04.2020 представником відповідача подано до суду клопотання у якому, серед іншого, останній у зв`язку із запровадженими карантинними заходами просив перенести судове засідання, призначене на04.05.2020 (а.с.50).
Враховуючи наведені обставини та доводи, представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
04.05.2020 судове засідання відкладено на 14.05.2020 о 10:00 з огляду на відсутність заперечень представника позивача щодо задоволення клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.
В судовому засіданні 14.05.2020 оголошено перерву до 28.05.2020 о 15:00 у зв`язку з необхідністю сторони відповідача надати письмові пояснення.
Оскільки у період з 18.05.2020 по 29.05.2020 суддя перебувала у відпустці, тому cудове засідання призначене на 28.05.2020 не відбулося.
27.05.2020 представником відповідача подано пояснення до відзиву на позову, відповідно до яких підставою до закінчення виконавчого провадження 12.02.2020 слугувало ухвала суду про затвердження мирової угоди укладена сторонами в процесі виконання, яка подана ОСОБА_1 08.12.2017 на адресу Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області.
Представник позивача у судовому засіданні 15.06.2020 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.
Представник відповідача щодо задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях, просив у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити.
Заслухавши виступи зі вступним словом представника позивача і відповідача, розглянувши та дослідивши в сукупності позовну заяву, відзив на позов, письмові пояснення та письмові докази, наявні у матеріалах даної адміністративної справи, судом встановлено такі обставини.
У зв`язку з укладенням 23.08.2017 між сторонами виконавчого провадження мирової угоди, а саме стягувачем ТОВ "ОТП Факторинг Україна" і солідраними боржниками ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та подання такої до Івано-Франківського міського відділу ДВС, старший державний виконавець ОСОБА_4 звернувся до Івано-Франківського міського суду із поданням про затвердження мирової угоди у процесі виконання рішення суду.
Згідно наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 за №3173/5 "Про утворення міжрегіональних органів Міністерства юстиції України", постановою від 21.01.2020 матеріали виконавчого провадження з Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції передано до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а.с.116).
Того ж дня, старшим державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) ОСОБА_5 винесено постанову №53606925 про прийняття виконавчого провадження (а.с.118).
18.02.2020 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61295539 з примусового виконання постанови №53606925 від 12.02.2020 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) виконавчого збору у розмірі 261 168,31 гривень (а.с.68).
Позивачка, вважаючи дії державних виконавців відповідача протиправними, а винесені постанови про стягнення виконавчого збору в розмірі 261 168,31 гривень та про відкриття виконавчого провадження №61295539 незаконними, з метою їх скасування та захисту своїх порушених прав звернулася із даним позовом до суду.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує положення Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 за №1404-VIII (надалі по тексту також - Закон №1404-VIII).
Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 за №1404-VIII у редакції від 17.02.2017 чинній, на момент відкриття виконавчого провадження №53606925, встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, які визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина 1 статті 5 Закону №1404-VІІІ).
Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пункту 2 частини 1 та частини 2 статті 39 Закону №1404-VIII у редакції від 17.02.2017, виконавче провадження підлягає закінченню у разі затвердження (визнання) судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення.
Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивачкою 08.12.2017 подано до Івано-Франківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області заяву про закінчення виконавчого провадження, разом із оригіналом ухвали Івано-Франківського міського суду, якою затверджено мирову угоду, а вказані документи зареєстровані того ж дня останнім за вхідним № 12278.

Проте, всупереч вимогам частини 2 статті 39 Закону №1404-VIII, виконавче провадження державним виконавцем не закінчено 08.12.2017. Натомість, лише після прийняття старшим державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Матієшин ОСОБА_6 .Д. виконавчого провадження №53613896, останньою 12.02.2020, керуючись вимогами пункту 2 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №53606925 та постанову про стягнення виконавчого збору.

Разом з цим, з метою стягнення з позивача суми виконавчого збору, старшим державним виконавцем Матієшин Н.Д. 18.02.2020 відкрито виконавче провадження з виконання постанови №53613896 від 02.04.2018.

Надаючи оцінку таким діям відповідача, судом встановлено протиправну бездіяльність державного виконавця щодо несвоєчасного винесення постанов про закінчення виконавчого провадження та, як наслідок, постанови про стягнення виконавчого збору. Дана обставина, а саме несвоєчасне винесення вказаних постанов не заперечується стороною відповідача, з огляду на те, що підставою до закінчення виконавчого провадження слугувала ухвала Івано-Франківського міського суду від 20.11.2017, яка була наявна в матеріалах виконавчого провадження № 53606925 з 08.12.2017.

Так, статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Оцінюючи доводи позивача стосовно порушення вказаною бездіяльністю її прав в частині стягнення виконавчого збору, суд зважає на наступне.

Абзацом 2 частини 5 статті 26 Закону №1404-VIII встановлено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно із приписами частин 1, 2 статті 27 Закону №1404-VIII у редакції від 17.02.2017 чинній, на момент відкриття виконавчого провадження №53606925 і подання заяви ОСОБА_1 про закінчення виконавчого провадження від 08.12.2017 у тому ж виконавчому провадженні, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Водночас, частиною 2 статті 27 Закону у редакції від 13.02.2020 чинній, на момент винесення оскаржуваних постанов від 12.02.2020 про стягнення виконавчого збору та від 18.02.2020 про відкриття виконавчого провадження №61295539, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Зі змісту наведених правових норм Закону №1404-VIII у редакціях, чинних як на момент відкриття виконавчого провадження так і на час винесення оскаржених постанов, вбачається, що для стягнення виконавчого збору необхідна наявність двох умов, а саме: здійснення державним виконавцем дій направлених на примусове виконання рішення і фактичне стягнення, повернення заборгованості як результат вчинених виконавцем дій.

При цьому, укладення мирової угоди не є заходом примусового виконання рішень, за допомогою якого державним виконавцем здійснюється стягнення або повернення заборгованості, а є способом добровільного врегулювання сторонами виконавчого провадження питань щодо умов фактичного виконання виконавчого документу.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 19.09.2018 у справі №804/8289/16 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/76579658) та від 09.10.2019 по справі №804/8290/16 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/84855532).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).

Статтею 10 Закону №1404-VIII встановлено перелік заходів примусового виконання рішень, до яких віднесено: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які свідчили б про виконання рішення саме державним виконавцем і вчинення ним дій, спрямованих на фактичне стягнення заборгованості з позивачки. Натомість, з огляду на те, що між кредитором і боржниками - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були погоджені умови погашення боргу, сума з боржника на користь кредитора в примусовому порядку стягнута чи повернута не була.

Разом з цим, стосовно розрахованої державними виконавцями відповідача суми виконавчого збору, суд вказує на таке.

Як уже зазначено вище судом, відповідно до частини 2 статті 27 Закону №1404-VIII у редакції від 17.02.2017, сума виконавчого збору розраховується як відповідне відсоткове значення (10%) із уже фактично стягнутої, повернутої суми або вартості майна боржника.

Матеріалами справи підтверджено, що ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, якою визнано укладену між стягувачем та боржником мирову угоду і затверджено її умови отримано відповідачем 08.12.2017.

Відповідно до резолютивної частини ухвали суду, на момент укладення мирової угоди, заборгованість боржника за кредитом становила 2 611 683,18 гривні; сторони домовились, що до 23.08.2017 боржник зобов`язується погасити боргові зобов`язання у розмірі 55 400,00 гривень за кредитним договором №HCL-0AK/061/2007 від 23.04.2007 та 15 000,00 гривень за кредитним договором №ML-100/051/2008 від 28.10.2008; сторони угоди також дійшли згоди, що позивач зобов`язаний погасити заборгованість за кредитами та процентами за користування кредитами згідно із затвердженим графіком, шляхом внесення готівки та поточний банківський рахунок стягувача, при цьому, за умови належного виконання боржником цієї угоди, сторони домовились скасувати всю суму пені, що була нарахована до моменту укладення мирової угоди (а.с.111-117). Так, підпунктом 4.3.2. пункту 4.2. резолютивної частини ухвали суду встановлено, що кредитор на дату останнього платежу боржника за цією угодою, яка визначена графіком платежів здійснює прощення частини боргових зобов`язань у розмірі 521 122,12 гривні по тілу кредиту №HCL-0AK/061/2007 від 23.04.2007 та 797 147,19 гривень пені, а також, 73 413,87 гривень пені за кредитом №ML-100/051/2008 від 28.10.2008.

Зважаючи на затверджені ухвалою суду умови мирової угоди, у випадку належного та своєчасного погашення позивачем боргових зобов`язань, згідно із графіком, з урахуванням частини боргових зобов`язань, які підлягають прощенню, сума залишку основного боргу, що підлягає сплаті позивачем становитиме 1 220 000,00 гривень.

Як вбачається з копій постанов про відкриття виконавчого провадження від 22.03.2017 №53613896, про стягнення виконавчого збору від 02.04.2018 у виконавчому провадженні №53613896 та про відкриття виконавчого провадження від 18.02.2020 ВП№61295910, сума виконавчого збору розрахована у розмірі 10 відсотків від початкової суми стягнення, зазначеної у виконавчому листі №344/13877/2014 від 06.02.2017, а саме - 2 611 683,18 гривні, тоді як відповідно до умов затвердженої мирової угоди сума, яка підлягала сплаті позивачем змінилася, а саме зменшилася.

Одночасно, суд звертає увагу на п. 9 резолютивної частини ухвали Івано-Франківського міського суду від 20.11.2017 про затвердження мирової угоди, відповідно до якого вказана ухвала є виконавчим документом згідно п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», а сума боргу позивачки згідно такого виконавчого документу зменшилась, що безпідставно не враховано відповідачем при визначенні розміру виконавчого збору.

Враховуючи те, що копію ухвали суду про затвердження мирової угоди та її умов відповідачем отримано 08.12.2017, на момент винесення старшим державним виконавцем відповідача ОСОБА_7 Н ОСОБА_8 Д. 12.02.2020 постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 261 168,31 гривень, виконавець була ознайомлена зі змістом такої ухвали суду та умовами мирової угоди, однак, будь-якого обґрунтування стягнення з позивача вказаної суми виконавчого збору та підтвердження бездіяльності ОСОБА_1 щодо погашення заборгованості станом на 12.02.2020 за умовами мирової угоди від 20.11.2017, матеріали двох виконавчих проваджень і даної адміністративної справи не містять.

В контексті таких обставин суд застосовує правову позицію визначену у пункті 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18 (провадження № 11-445апп19), за змістом якої на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення (http://reyestr.court.gov.ua/Review/88601610).

Як свідчать матеріали виконавчого провадження №53606925 відповідач дійсно вживав заходів примусового виконання виконавчого листа, втім, станом на 12.02.2020, при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору, державний виконавець, не взяв до уваги умови укладенням між боржником і стягувачем мирової угоди згідно яких фактично стягнута сума та сума що підлягала стягненню за виконавчим документом змінились, а саме зменшилась та становила 1 220 000,00 грн., також держаний виконавець не перевірив фактичне виконання виконавчого документа.

У судовому засіданні представник відповідача не зміг ні пояснити, ні підтвердити відповідними доказами, яку конкретну суму коштів за виконавчим листом №344/13877/2014 від 06.02.2017 державний виконавець забезпечив до стягнення чи до повернення стягувачеві у виконавчому провадженні №53606925.

Відтак, враховуючи прощену стягувачем частину боргу позивача за умови належного виконання умов мирової угоди, що безумовно свідчить про зміну загальної суми боргу, визначеної у виконавчому листі, з огляду на відсутність жодних доказів, які підтверджували б правильність розрахованої державними виконавцями відповідача суми виконавчого збору, а також, беручи до уваги висновок суду про відсутність підстав для стягнення виконавчого збору у зв`язку із добровільним врегулюванням сторонами виконавчого провадження питань щодо умов фактичного виконання виконавчого документу, оскаржені постанови про стягнення виконавчого збору від 12.02.2020 ВП№53606925 та про відкриття виконавчого провадження від 18.02.2020 ВП№61295539, на переконання суду, винесено державним виконавцем відповідача необґрунтовано, за відсутності належних на це підстав, а тому, такі постанови суд вважає протиправними, у зв`язку із чим вони підлягають скасуванню.

При цьому суд зазначає, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», як одного із суттєвих елементів принципу верховенства права.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункт 73). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

Таким чином, з огляду на порушення встановленого п. 2 ч.1 ст. 39 Закону №1404-VIII (у редакції від 17.02.2017) обов`язку органу державної виконавчої служби щодо закінчення виконавчого провадження 08.12.2017, суд тлумачить таку помилку щодо свочасності завершення виконавчого провадження на користь позивача, та вказує на те, що при застосуванні при визначенні розміру виконавчого збору ст. 27 Закону №1404-VIII у редакції від 17.02.2017, такий був би значно менший відносно вказаної норми в редакції від 12.02.2020, яка була застосована відповідчем через несвоєчасність вчинення виконавчих дій.

Жодних належних пояснень і обґрунтувань з приводу поважності пропущення державними виконавцями строку винесення постанов про закриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору, представник відповідача суду не надав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи висновок суду про необґрунтованість та протиправність стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 261 168,31 гривень, а також, беручи до уваги відсутність доказів, що вказували б на протилежне та доводили правомірність дій та рішень державного виконавця, позовні вимоги суд вважає у повній мірі підставними, належним чином обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 3452,50 гривень, згідно квитанцій за № 0.0. від 18.03.2020 та № ПН198 від 02.04.2020.

Стороною позивача до суду не подано доказів про понесення інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, тому підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 3452 (три тисячі чотириста п`ятдесят дві) гривні 50 копійок.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статями 139, 241-246, 250, 255, 271, 272, 287, 295, 297, пунктом 3 розділу VI "Прикінцеві положення" та підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Матієшин Н.Д. № 53606925 від 12.02.2020 про стягнення 261168,31 грн виконавчого збору з ОСОБА_1 .

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) ОСОБА_5 від 18.02.2020 про відкриття виконавчого провадження №61295539.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 3452 (три тисячі чотириста п`ятдесят дві) гривні 50 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Строк подання апеляційної скарги не може бути поновлено.

Згідно із пунктом 3 розділу VІ "Прикінцеві положення" КАС України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_9 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

відповідач Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), вул. Галицька, буд. 45, м. Івано-Франківськ, 76019, ідентифікаційний код юридичної особи 35021710.

Суддя /підпис/ Микитин Н.М.