Справа № 640/10042/20
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2020-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року м. Київ № 640/10042/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №4339667 від 21.05.2014 та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису обтяження 23061445 від 20.01.2015, перенесений із запису про обтяження 8431587 (спеціальний розділ), із винесенням відповідних змін до вказаних державних реєстрів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем не надано доказів існування незавершених виконавчих проваджень, у межах яких позивач виступав би боржником, в тому числі і за виконавчим листом №1-57/12, виданого Голосіївським районним судом м. Києва від 10.04.2014. Таким чином позивач вважає, що немає жодних підстав для продовження дії арешту майна.

Також позивач стверджує, що продовження арешту на майно є безпідставним та порушує його право власності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.05.2020 відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, відповідачу встановлено строк для подання письмового відзиву на адміністративний позов у порядку передбаченому ст.162 КАС України та витребувано від відповідача завірені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження №43396670.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, копій матеріалів виконавчого провадження не надав, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався.

Суд на підставі частини третьої статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, з 21.05.2014 по 21.05.2015 на примусовому виконанні Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві перебувало виконавче провадження №43396670 про конфіскацію у ОСОБА_1 належного йому майна.

Вказане виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа №1-57/12, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 10.04.2014.

Так, 18.01.2012 у кримінальній справі №1-57/12 Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено вирок, яким ОСОБА_1 засуджено до п`яти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Постановою державного виконавця 21.05.2014 накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження на все належне позивачу нерухоме майно.

Постановою державного виконавця від 21.01.2015 вищевказаний виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі пункту 6 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV (в редакції чинній станом на 21.012.015) у зв`язку із відсутністю у боржника майна.

В подальшому, за позивачем 27.10.2017 зареєстровано право власності на 1/5 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що, на все майно зареєстровано обтяження, а саме арешт на підставі постанови ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві від 21.05.2014 №43396670 (номер запису про обтяження 23061445 від 20.01.2015 перенесено із запису №8431587 від 20.01.20150).

Таким чином, з 27.10.2017 даний арешт розповсюджується на належну позивачу на праві власності 1/5 частину житла.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що позивач, 17.02.2020 звернувся до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про зняття арешту з належного йому майна, який накладений постановою ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві №43396670 від 21.05.2014.

За результатом розгляду заяви позивача від 17.02.2020, Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) листом №30782 від 02.03.2020 повідомив, що на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №43396670 з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва від 10.04.2014 №1-57/12 про конфіскацію майна у ОСОБА_1 і станом на 02.03.2020 у Відділі відсутня будь-яка інформація щодо виконання виконавчого документу, повторно виконавчий документ на адресу Відділу не надходив.

Також, у вказаному листі рекомендовано звернутися до суду за вирішенням питання про зняття арешту з майна.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, вважаючи її такою, що порушує права та законні інтереси позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з положеннями статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Положеннями статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідачем не надано доказів існування незавершених виконавчих проваджень, у межах яких позивач являється боржником, в тому числі і за виконавчим листом №1-57/12, виданого Голосіївським районним судом м. Києва від 10.04.2014.

Відповідно до ст.48 Кримінально-виконавчого кодексу суд, який постанови вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий документ, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опис майна не проводилося.

Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органами державних виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 50 Закону №606-ХIV (в редакції, що діяла станом на 21.01.2015) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до пунктів 2, 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо:

2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Аналіз наведених правових норм в попередньому розділі свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

- закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону;

- повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону;

- повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі - «Інструкція №512/5») в редакції чинній на момент прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Згідно пункту 4.10.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 в редакції чинній на момент прийняття виконавцем постанови про повернення виконавчого документу, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження (окрім випадків направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби), повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу посадової особи), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, суд вважає, що відповідач під час повернення виконавчого документу не зняв арешту майна в порушення ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХIV, пункту 4.10.2 вищевказаної Інструкції №512/5.

Крім того, ч.5 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХIV передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених даною статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строку, встановленого статтею 22 даного Закону.

Приписами ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХIV встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання у такий строк: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови суддів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох років; інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч.3 ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХIV у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Відтак, строк пред`явлення виконавчого документа сплинув 22.01.2016, оскільки постановою державного виконавця від 21.01.2015 виконавчий документ повернуто стягувачеві, а строк пред`явлення складав один рік.

Суд звертає увагу, що виконавчий документ по виконавчому провадженню №43396670 відповідачем повернуто стягувачеві строки повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання сплинули 22.01.2016, а тому відпала необхідність обтяження майна боржника, в рамках вказаного виконавчого провадження.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, а тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

Аналогічний висновок, викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного суду в постанові від 27.03.2020 по справі №817/928/17.

Відповідно до ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно ч.2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що позивач вживав заходів щодо звернення до відповідача із заявою про зняття арешту з належного йому майна, однак відповідач відмовив у задоволенні такої заяви та рекомендував звернутись для вирішення даного питання до суду.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява №38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Аналіз наведеного в сукупності дає підстави для висновку про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

Окремо суд звертає увагу на те, що позивачем при зверненні до адміністративного суду з відповідною позовною заявою не оспорюється саме право власності на належне йому майно, на яке накладено арешт в рамках виконавчого провадження №43396670, тобто характер спірних правовідносин не пов`язаний із захистом майнових прав позивача та вказаний спір виник саме у зв`язку з порушенням, на думку позивача, відповідачем вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому вказаний спір належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Приймаючи до уваги викладене вище, виходячи з вимог, суд приходить до висновку про визнання протиправною бездіяльності Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 .

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З системного аналізу вказаних норм статті 245 КАС України можна дійти висновку, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення на користь позивача. Тобто, такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Таким чином, враховуючи всі обставини встановлені під час розгляду даної справи, приймаючи до уваги викладене вище, зважаючи на відсутність в органів Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в силу незалежних від них обставин, можливості зробити самостійний і беззаперечний висновок про зняття арешту з майна боржника Литвиненка М.В . , суд дійшов висновку, що для належного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 , накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №4339667 від 21.05.2014 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису обтяження 23061445 від 20.01.2015, перенесеного із запису про обтяження 8431587 (спеціальний розділ), із винесенням відповідних змін до вказаних державних реєстрів.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем відзиву на позовну заяву у строк, встановлений судом, не подано та про причини не подання відзиву суд не повідомив, а тому у відповідності до приписів ч.4 ст.159 КАС України судом ці дії кваліфіковано як фактичне визнання позову.

Натомість, позивачем доведено та надано достатньо належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

З огляду вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно, беручи до уваги положення статті 139 КАС України, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 268, 287 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 .

Зобов`язати Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №4339667 від 21.05.2014 та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису обтяження 23061445 від 20.01.2015, перенесений із запису про обтяження 8431587 (спеціальний розділ), із винесенням відповідних змін до вказаних державних реєстрів.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Голосіївського районного відділу держаної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (03127, м. Київ, вул. Ломоносова, буд. 22/15, ).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко