Справа № 160/6068/20
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

12 червня 2020 р. Справа № 160/6068/20

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Лозицька І.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Довгинцівсько-металургійного міжрайонного відділу в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

03.06.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом Довгинцівсько-Металургійного міжрайонного відділу в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Довгинцівсько-Металургійного міжрайонного відділу в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в набутті громадянства України і отриманні паспорта громадянина України, у зв`язку з перебуванням у громадянстві України її матері ОСОБА_2 і постійним проживанням в державі Україна більше п`яти років;

- зобов`язати Довгинцівсько-Металургійний міжрайонний відділ в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області вчинити певні дії, тобто до набуття ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянства України і отриманні паспорта громадянина України, у зв`язку з перебуванням у громадянстві України її матері ОСОБА_2 і постійним проживанням в державі Україна більше п`яти років.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року в радгоспі Сурхоб Фархорського району Хатлонської області, республіка Таджикистан. За поясненнями позивача, наразі вона постійно проживає в Україні, а саме: в м. Кривому Розу Дніпропетровської області, і вирішила отримати громадянство України. Так, як зазначає позивач, їй необхідно встановити факт постійного проживання на території України для набуття громадянства України та отримання паспорта громадянина України. Проте, після звернення до відповідача їй було відмовлено в набутті громадянства України і отриманні паспорта громадянина України. Тому, позивач вважає, що їй необхідно довести факт постійного проживання на території України, з огляду на що, звертається до адміністративного суду з позовом.

При цьому, у своєму позові ОСОБА_1 посилається на норми Закону України «Про громадянство України», Цивільний процесуальний кодекс України.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:

1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;

2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);

3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;

4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;

5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);

6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Крім того, суд зазначає, що період з 06.06.2020 року по 08.06.2020 року припав на вихідні та святкові дні, з урахуванням чого судом на підставі вимог ст. 171 КАС України у встановлений КАС України строк було розглянуто питання щодо відкриття провадження чи відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Суд при вирішенні питання щодо відкриття провадження за цією позовною заявою та призначення її до розгляду, виходить з такого.

У відповідності до вимог ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За змістом п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Відповідно до п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Натомість, однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність, зокрема, особистого майнового чи немайнового інтересу учасника.

Зважаючи на це, суд дійшов висновку, що розгляд справи щодо встановлення факту постійного проживання позивача на території України в порядку адміністративного судочинства суперечить ст. 19 КАС України, якою визначені межі компетенції адміністративних судів.

Таким чином, враховуючи, що справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення розглядаються за правилами Цивільного процесуального кодексу України (п. 5 ч. 2 ст. 293, ст. ст. 315 319 Цивільного процесуального кодексу України), спір між сторонами, що по суті стосується встановлення факту постійного проживання позивача на території України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Така позиція узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 року у справі № 337/2535/2017. Так, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові відзначає, що однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника.

Крім того, суд враховує положення п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, яким передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Також, суд враховує те, що відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України, метою розгляду судами справ окремого провадження, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення, є встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення виключно особистих майнових чи немайнових прав та інтересів фізичних осіб. Юридичні факти, що встановлюються судом під час розгляду справ даної категорії, мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, суд вважає за необхідне на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України відмовити позивачу у відкритті провадження за вказаною позовною заявою.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20.07.2016 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі та роз`яснити позивачу, що її позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 6, 7, 170, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Довгинцівсько-Металургійного міжрайонного відділу в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч. 5 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку та у строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили у порядку та у строки, встановлені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька