Справа № 420/6267/19
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2020-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

11 червня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/6267/19

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Стас Л.В..

суддів: Осіпова Ю.В., Шеметенко Л.П.,

за участю секретаря - Худика С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеського окружного адміністративного суду на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду, третя особа Державна судова адміністрація України, про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся з позовом до Одеського окружного адміністративного суду (далі - відповідач), в якому просив зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату суддівської винагороди з 01 січня 2017 року відповідно до приписів статті 135 24 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, з урахуванням раніше виплачених сум; встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

В обґрунтування позову посилався на те, що обраний суддею Одеського окружного адміністративного суду безстроково, має четвертий кваліфікаційний клас судді, від здійснення правосуддя не відсторонювався та до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Держава п`ять разів підтвердила належний рівень кваліфікації позивача, шляхом призначення на посаду, присвоєння двох кваліфікаційних класів судді, переведення на роботу до іншої юрисдикції та шляхом обрання на посаду безстроково. Відносно позивача розпочата процедура кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді, яка не завершена з незалежних від нього обставин. При цьому кваліфікаційне оцінювання мало на меті не встановити кваліфікацію, а підтвердити ту, яка вже встановлена державою. Разом із тим, професійність та кваліфікація позивача державою не спростовані, він має єдиний правовий статус судді України, однак отримує значно меншу суддівську винагороду за виконання одного і того ж обсягу робіт, що й суддя, який підтвердив відповідність займаній посаді, несучи однакову відповідальність за прийняті рішення, які мають однакову юридичну силу та винесені іменем України, легітимність яких не поставлена під сумнів. Вважав, що має місце дискримінація в оплаті праці суддів, з чим погодився законодавець та усунув цей недолік з 01 січня 2020 , встановивши єдині правила нарахування суддівської винагороди для всіх суддів, незалежно від умов проходження ними кваліфікаційного оцінювання. Оскільки виплата суддівської винагороди в належному розмірі є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, а заборона дискримінації є складовою принципу верховенства права, позивач вважав, що поновлення його порушеного права є обов`язком відповідача.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 позов - задоволено. Зобов`язано Одеський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 , судді Одеського окружного адміністративного суду, суддівської винагороди з 01 січня 2017 року відповідно до вимог статті 135 24 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, з урахуванням раніше виплачених сум. У встановлені судового контролю за виконанням рішення - відмовлено.

В апеляційній скарзі Одеський окружний адміністративний суд, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року скасувати та прийняти нове відповідно до п.4 ч.3 ст. 317 КАС України. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, не спростовуючи висновків суду по суті позовних вимог, посилався на те, що відповідач, будучи розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, має можливість здійснювати будь-які платежі лише за наявності відповідного бюджетного призначення та в межах, встановлених кошторисом на відповідний бюджетний період, який погоджується головним розпорядником бюджетних коштів - Державною судовою адміністрацією України.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги, Одеський окружний адміністративний суд вказує, що він, як розпорядник бюджетних коштів, не наділений правом здійснювати оцінку конституційності того чи іншого закону, а зобов`язаний відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивач, ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях до відзиву, зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги та посилаючись на доводи, що узгоджуються з висновками суду першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року - залишити без змін.

Третя особа, ДСА України, у письмових поясненнях підтримала апеляційну скаргу Одеського окружного адміністративного суду та, із посиланням на низку рішень Верховного Суду, вважала, що в оскарженому рішенні має місце неповне з`ясування судом всіх обставин, що мають значення для справи, як наслідок рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.

Колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження у даній справі на підставі п. 5 ч. 2 ст. 236 КАС України, з таких мотивів.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у зразковій справі № 200/9195/19-а відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі також - «ТУ ДСА України в Донецькій області»), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, про визнання протиправними дії відповідача щодо нарахування й виплати позивачу як судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області за період з 4 грудня 2018 року до 30 червня 2019 року суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу 15 прожиткових мінімумів;

- зобов`язання ТУ ДСА України в Донецькій області провести нарахування й виплату суддівської винагороди судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_2 на підставі рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 на основі 15 мінімальних заробітних плат з урахуванням раніше виплаченої суми.

Як вбачається з рішення Верховного Суду, в обґрунтування свого позову, позивачка звертає увагу на висновки, зроблені Конституційним Судом України у рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, а також на те, що положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року №1774-VIII (далі - «Закон України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII»), що застосовуються відповідачем до правовідносин з визначення розміру суддівської винагороди, є дискримінаційними та не відповідають принципам правової визначеності, якості закону та пропорційності. Посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини (далі - «ЄСПЛ»), викладену у рішенні «Кечко проти України», позивачка також вказує на те, що відсутність бюджетних коштів не може бути підставою для невиплати їй суддівської винагороди у розмірі, передбаченому законом.

Позивачка вважає, що відповідно до зазначеного рішення Конституційного Суду України кожен суддя, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, починаючи з 4 грудня 2018 року мав право на отримання суддівської винагороди на основі посадового окладу в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Разом з тим, відповідач нараховує суддівську винагороду на підставі розміру прожиткового мінімуму, керуючись Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII. ОСОБА_2 вважає такі дії ТУ ДСА України в Донецькій області дискримінаційними, оскільки і судді, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і судді, які його не пройшли з незалежних від них причин, однаково здійснюють правосуддя та володіють однаковим обсягом прав та обов`язків судді, отримуючи водночас різні розміри суддівської винагороди.

Пунктом 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-IX) було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом від 2 червня 2016 року), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№41-45, сторінка 529; 2015 рік, №№18-20, сторінка 132 із наступними змінами).

Пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-IX) передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, №№41-45, сторінка 529; 2015 рік, №№18-20, сторінка 132 із наступними змінами).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що у наведеній справі та даній справі, яка підлягає апеляційному перегляду, спірні правовідносини пов`язані проблемою диференціації у визначенні розміру суддівської винагороди залежно від факту проходження суддею кваліфікаційного оцінювання, що на думку позивачів, має дискримінаційний характер.

Стосовно цих доводів позивачки Верховний Суд зазначив про таке.

«Згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» від 11 червня 2002 року, заява №36042/97). Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, заява №20060/92; рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява №10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року №14-рп/2004).

Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Законі України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні».

Так, проходження суддями кваліфікаційного оцінювання відповідає конституційним положенням, зокрема приписам частини десятої статті 131 («…Відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів… оцінювання…»), підпункту 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України («Відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом).

Мета встановлення відмінностей у порядку визначення суддівської винагороди також є істотною, оскільки Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року №1401-VIII і Закон України «Про судоустрій і статус суддів України» від 2 червня 2016 року №1402-VIII стали основою інституційної реформи судової влади в Україні, закріпили оновлені засади правового статусу судді, в тому числі щодо порядку зайняття посад і підтвердження здатності здійснення правосуддя у відповідних судах. Як зазначено у Пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», внесені ним зміни були необхідними в першу чергу для утвердження незалежності судової влади, зокрема шляхом її деполітизації, для посилення відповідальності судової влади перед суспільством, а також для запровадження належних конституційних засад кадрового оновлення суддівського корпусу. Метою цих заходів є практична реалізація принципу верховенства права і забезпечення кожному права на справедливий судовий розгляд справи незалежним і безстороннім судом.

Венеціанська комісія у своєму висновку від 30 червня 2017 року №JUD-UKR/298/2017 [RJU/AT] щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів України» від 2 червня 2016 року зазначила, що процедура, передбачена в пункті 20 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону та підпункті (4) пункту 16-1 Прикінцевих положень Конституції України (підтвердження відповідності суддів займаним посадам), має обмежену сферу та час застосування. Зважаючи на існуючу слабкість судової системи та майже повну відсутність довіри до неї з боку суспільства, вимога, щоб ці судді пройшли процедуру оцінювання, котра може призвести до їх звільнення, може бути зрозумілою та, мабуть, навіть виправданою за виняткових обставин залежно від того, як проводитиметься процедура оцінювання та за умови суворого дотримання належних гарантій.

Відтак запровадження кваліфікаційного оцінювання суддів було зумовлене істотною метою, що полягала у відновленні довіри до судової влади в Україні, а тому проведення такого оцінювання є об`єктивно виправданим і необхідним для суспільства.

Процедура кваліфікаційного оцінювання врегульована Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року і передбачає відповідні критерії та етапи, проводиться прозоро і публічно (глава 1 Розділу V). Обраний підхід до встановлення відповідності суддів займаним посадам шляхом кваліфікаційного оцінювання неконституційним не визнавався, а тому відсутні підстави для визнання обраного способу неналежним, а відповідних процедур кваліфікаційного оцінювання - необґрунтованими чи несправедливими.

Отже, встановлені чинним на час існування спірних правовідносин законодавством відмінності у визначенні розміру суддівської винагороди тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тих, які його не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.

Верховний Суд бере до уваги доводи позивачки про те, що вона не пройшла кваліфікаційного оцінювання з незалежних від неї причин. На цю проблему звернула увагу Венеціанська комісія за демократію через право у висновку №969/2019 від 9 грудня 2019 року CDL (2019) 027 «Щодо змін до законодавчих актів, які регулюють статус Верховного Суду та органів суддівського врядування» (стосовно Закону України №193 від 16 жовтня 2019 року), зазначивши, що різниця у суддівській винагороді між повторно призначеними суддями та іншими суддями дійсно є проблемою, яка повинна бути вирішена шляхом доопрацювання процедури повторного оцінювання.

Відтак Верховний Суд вважає, що недосконалість здійснення процедури кваліфікаційного оцінювання в аспекті його оперативності (швидкості) не може автоматично означати дискримінаційний характер кваліфікаційного оцінювання як такого».

04 травня 2020 року Великою Палатою Верховного Суду відкрито апеляційне провадження на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року у зразковій справі № 200/9195/19-а за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії.

У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 236 КАС України суд має право зупинити провадження у справі в разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.

У відповідності до ч. 4 ст. 236 КАС України про зупинення провадження у справі суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про зупинення провадження у справі може бути оскаржена.

Згідно з ч. 2 ст. 321 КАС України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом апеляційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необхідним зупинити провадження у даній справі з підстав, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 236 КАС України.

Керуючись ст.ст. 236, 310, 321, 325, 326, 328КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Зупинити провадження у справі № 420/6267/19 за позовом ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду, третя особа Державна судова адміністрація України, про зобов`язання вчинити певні дії, - до ухвалення Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі № 200/9195/19-а.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 11.06.2020р.

Суддя-доповідач Стас Л.В.
Судді Шеметенко Л.П. Осіпов Ю.В.