Справа № 520/13185/19
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2020-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 р.Справа № 520/13185/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Зоркіна Ю.В., м. Харків) від 19.02.2020 року (повний текст складено 02.03.2020 року) по справі № 520/13185/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області від 10.07.2019 р. № 6 за формою Р про донарахування 271515,00 грн. повністю, як таке, що суперечать чинному законодавству України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перевірка проведена з порушенням встановленого порядку та процедури її проведення (замість призначеної наказом виїзної перевірки відповідачем здійснено невиїзну перевірку у приміщенні податкового органу), тому й правові наслідки для прийняття податкових повідомлень-рішень відсутні.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 року по справі № 520/13185/19 позовні вимоги задоволено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач пройшовши визначену діючим законодавством процедуру державної реєстрації, набув статусу суб`єкта господарювання фізичної особи-підприємця, основним видом діяльності якого є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

Податковим органом за результатами опрацювання звітів про використання розрахункових операцій встановлено, що обсяг виторгів позивача за період з 01.10.2016 по 31.07.2017 складає 1227162,87 грн. Внаслідок цього, відповідачем сформовано та направлено на адресу позивача запит від 08.02.2018 р. № 1338/ФОП/20-40-13-15 про надання інформації (пояснень) та документального підтвердження щодо надання документів, які стосуються господарської діяльності та отримання доходу.

На вказаний запит позивачем надана відповідь від 04.04.2018 р. (вх.№ 6625/ФОП_інше), якою позивач повідомив контролюючий орган про те, що ним виявлено перевищення суми отриманого доходу та як наслідок виникнення обов`язку зареєструватися в якості платника ПДВ; реєстрація в якості платника ПДВ проведена з порушенням строків, визначених ст. 181 ПК України; зазначив, що за вказаний період самостійно донарахує суму ПДВ, що буде відображено в уточнюючій декларації за жовтень 2017.

Також судом встановлено, що 23.01.2019 р. податковим органом видано наказ № 489 Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки самозайнятої особи ОСОБА_1 з 28.01.2019 тривалістю 5 робочих днів, який отримано позивачем особисто 28.01.2019 р. Разом з тим, 29.01.2019 р. позивач повідомив податковий орган про пошкодження первинних документів та необхідність надання 90 днів на відновлення документів.

У зв`язку з цим, 31.01.2019 р. відповідачем виданий наказ № 820 про зупинення проведення документальної позапланової виїзної перевірки ОСОБА_1 з 31.01.2019 та поновлення документальної позапланової перевірки з 02.05.2019 тривалістю 2 робочих дні. Вказаний наказ направлено на адресу позивача поштою.

У період з 02.05.2019 по 03.05.2019 фахівцями відповідача проведено перевірку позивача про що складено акт від 11.05.2019 № 1604/20-40-13-06-08/ НОМЕР_1 (а.с. 12-25) про результати документальної позапланової не виїзної перевірки, яким зафіксовано порушення вимог п. 181.1 ст. 181, п. 183.2, 183.4, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість за період з 11.01.2017 по 20.09.2017 на загальну суму 217212,00 грн.; п. 201.1, 201.7, 201.10 ст. 201 ПК України в частині не реєстрації податкових накладних на суму 217212,00 грн.

Не погодившись з висновками акту перевірки позивачем подано заперечення на висновки останнього (а.с. 65-70) та відповідні документи: книги обліку розрахункових операцій, книга обліку доходів витрат.

За результатами розгляду заперечень на акт перевірки, наданих документів відповідач листом від 05.07.2019 р. № 16900/ФОП /20-40-13-06-16 повідомив позивача про те, що заперечення залишені без задоволення, а висновки акту перевірки без змін.

Порушення, встановленні актом перевірки стали підставою для винесення податкового повідомлення рішення від 10.07.2019 р. № 6, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 271515,00 грн., в тому числі основний платіж 217212,00 грн. та штрафні санкції у розмірі 54303,00 грн. (а.с. 11).

Не погодившись з вказаним рішенням відповідача позивач скористався правом адміністративного оскарження, визначеного ст.56 ПК України та подав скаргу, за результатами розгляду якої листом від 17.10.2019 р. № 5939/6/94-00-08-05-04 позивача повідомлено про відсутність підстав для задоволення його скарги та скасування податкового повідомлення-рішення.

Не погодившись з винесеним контролюючим органом податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки проведення позапланової виїзної перевірки в приміщенні контролюючого органу не може вважатися правомірним заходом суб`єкта владних повноважень, то й висновки, зроблені в процесі її проведення на основі лише тих матеріалів, які були в розпорядженні контролюючого органу, не можуть бути покладені в основу прийнятих оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, у зв`язку із чим вони є протиправними та підлягають скасуванню.

В доводах апеляційної скарги відповідач послався на те, що судом першої інстанції при прийняті рішення не враховані доводи відповідача, що приписи п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України дозволяють контролюючому органу провести документальну виїзну перевірку за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка. Згідно з даними, які є в розпорядженні контролюючого органу, у позивача відсутні об`єкти права власності, стосовно яких проводиться перевірка, про що зазначено на стор. 3 акту перевірки від 11.05.2019 р. № 1604/20-40-13-06-08/ НОМЕР_1 та на стор. 3 акту перевірки від 11.10.2017 р. № 15178/20-40-13-15-07/ НОМЕР_1 .

Також вказав, що судом першої інстанції не взяті до уваги доводи відповідача, що нежитлові приміщення, розташовані за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 , в яких позивач здійснює господарську діяльність, мають статус орендованих приміщень. Водночас, положення п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України дозволяють контролюючому органу проводити документальну виїзну перевірку за місцем розташування об`єктів права власності. Позивачем до суду не надані докази, які б підтверджували наявність у нього об`єктів на праві власності.

Крім того, апелянт зазначив, що згідно з реєстраційними даними податкова адреса позивача - АДРЕСА_3 , але апелянт вказує, що ст. 30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи. Вказує, що позивачем не надана до контролюючого органу заява про проведення перевірки за податковою адресою, а саме: АДРЕСА_4 , тобто в приміщенні квартири, що на думку апелянта свідчить про те, що судом першої інстанції не була з`ясована можливість проведення контролюючим органом документальної виїзної перевірки за податковою адресою платника податків, а саме в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_4 , у разі відсутності інших об`єктів права власності.

Також зазначив, що судом першої інстанції залишився поза увагою той факт, що документи для проведення перевірки були надані позивачем до контролюючого органу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій (підпункти 21.1.1, 21.1.4 пункту 21.1 статті 21 ПК України).

Глава 8 розділу ІІ ПК України визначає види перевірок, які можуть бути проведені контролюючими органами, а також порядок та процедуру їх проведення. Зокрема, встановлюється чітке розмежування щодо порядку допуску до виїзних та невиїзних перевірок, а також щодо місця проведення зазначених перевірок. При цьому приписи ПК України в цій частині установлюють і певні правила поведінки при здійсненні перевірки як для суб`єкта владних повноважень, так і для платника податків, чітке дотримання яких вимагається для забезпечення балансу між публічними і приватними інтересами.

Згідно з п. 75.1 ст. 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до вимог пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки здійснюється згідно із ст. 81 цього Кодексу. Документальна планова/позапланова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу (пункт 77.6 статті 77, пункт 78.5 статті 78 ПК України).

Стаття 81 ПК України визначає умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок.

Абзацами першим-четвертим підпункту 81.1 статті 81 ПК України встановлено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Отже, у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог ПК України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).

Судовим розглядом встановлено, що 23.01.2019 р. податковим органом видано наказ № 489 Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки самозайнятої особи ОСОБА_1 . В той же час, згідно акту перевірки від 11.05.2019 р. № 1604/20-40-13-06-08/ НОМЕР_1 (а.с. 12-25), вбачається, що контролюючим органом проведено позапланову невиїзну перевірку в приміщенні контролюючого органу.

Судова колегія суддів зазначає, що згідно з п. 86.3 ст. 86 ПК України акт (довідка) документальної виїзної перевірки, що визначено статтями 77 і 78 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, та реєструється у контролюючому органі протягом п`яти робочих днів з дня, що настає за днем закінчення установленого для проведення перевірки строку (для платників податків, які мають філії та/або перебувають на консолідованій сплаті, - протягом 10 робочих днів).

Як вказувалося вище, документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка, в той час як, документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Відповідно до п. 78.5 ст. 78 ПК України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної позапланової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.

Документальна позапланова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому ст. 79 цього Кодексу.

Відповідно до п. 79.1 ст. 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Отже, законодавцем визначені чіткі розмежування щодо порядку допуску до позапланових виїзних та невиїзних перевірок, а також щодо місця проведення зазначених перевірок.

Аналіз зазначених положень податкового законодавства свідчить про те, що проведення невиїзної перевірки як контрольного заходу передбачає такі етапи її проведення: встановлення підстав для проведення перевірки; прийняття контролюючим органом рішення про проведення перевірки, яке оформлюється наказом керівника цього органу; вивчення наданих платником податків документів та інших матеріалів; оформлення результатів перевірки.

Враховуючи основні ознаки виїзної перевірки, визначені ст. ст. 80, 81 ПК України, зокрема проведена перевірка у приміщенні податкового органу за наявними у податкового органу копіями первинних документів, без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення, можна дійти висновку, що відповідачем проведена перевірка, яка за своїми ознаками притаманна саме невиїзній перевірці, про що і зазначено в акті від 11.05.2019 р., але доказів на підтвердження факту пред`явлення чи ознайомлення позивача із наказом про проведення саме документальної позапланової невиїзної перевірки, яка фактично була проведена у цій справі, відповідачем не надано, що свідчить про те. що у контролюючого органу були відсутні підстави для проведення цього виду перевірки.

Що стосується посилання апелянта на те, що судом першої інстанції залишився поза увагою той факт, що документи для проведення перевірки були надані позивачем до контролюючого органу, колегія суддів зазначає, що акт перевірки від 11.05.2019 р. не містить посилань на первинні бухгалтерські документи, які були надані позивачем, та які мали бути описані та оцінені в акті перевірки, а міститься лише посилання на те, що такі документи були надані платником податку за день до підписання акту (а.с. 17).

Щодо посилання податкового органу на те, що згідно з даними, які є в розпорядженні контролюючого органу, у позивача відсутні об`єкти права власності, стосовно яких проводиться перевірка, а нежитлові приміщення, розташовані за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 , в яких позивач здійснює господарську діяльність, мають статус орендованих приміщень, що перешкоджало податковому органу провести виїзну перевірку за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, колегія суддів зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що згідно з реєстраційними даними, податковою адресою ОСОБА_1 є: АДРЕСА_3 .

В свою чергу, податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі, що свідчить про те, що адреса: АДРЕСА_3 є місцезнаходженням платника податку самозайнятої особи Кодацького С.В.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції, допитаний в якості свідка головний державний ревізор-інспектор відділу контрольно-перевірочної роботи Управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДПС у Харківській області Коваленко А.О. пояснила суду, що 02.05.2019 р. нею на підставі наказу про проведення документальної позапланової виїзної перевірки позивача здійснено вихід на перевірку за місцем реєстрації позивача. Станом на 02.05.2019 р. позивач по місцю реєстрації був відсутній, внаслідок чого перевірка проведена у приміщенні податкового органу. Акт про відсутність позивача за місцем реєстрації та як наслідок неможливість проведення перевірки не складався.

Колегія суддів зазначає, що з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку) (п. 63.3 ПК України).

Разом з тим, коли при організації документальної планової та позапланової виїзної або фактичної перевірки встановлено неможливість проведення перевірки у зв`язку з відсутністю платника податків (посадових осіб платника податків або його законних (уповноважених) представників) за місцезнаходженням, у той же день складається відповідний акт у довільній формі, що засвідчує цей факт.

Оскільки контролюючим органом було здійснено вихід за податковою адресою платника (тобто за його місцезнаходженням), при встановленні факту відсутності за цією адресою засвідчення цієї обставини та як наслідок засвідчення факту неможливості проведення виїзної перевірки у вигляді відповідного акту не здійснено, у контролюючого органу були відсутні підстави проводити перевірку у приміщенні податкового органу. Посилання відповідача на відсутність об`єктів нерухомості, що яких проводиться перевірка та наявність у позивача в користуванні об`єктів, які не належать йому на праві власності не свідчить про неможливість проведення документальної виїзної перевірки за місцезнаходженням платника податку.

Враховуючи встановлення судом порушення з контролюючого органу процедури проведення податкової перевірки, колегія суддів зазначає, що наслідки такої податкової перевірки у вигляді прийнятого оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не може бути визнане правомірним, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що останнє підлягає визнанню протиправним та скасуванню. Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 року по справі № 520/13185/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 року по справі № 520/13185/19 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 року по справі № 520/13185/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 15.06.2020 року