Справа № 260/743/20
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2020-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2020 рокум. Ужгород№ 260/743/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Іванчулинця Д.В.,

при секретарі судового засідання - Неміш Т.В.,

за участю сторін:

представника позивача - Доброріз О.М.,

представник відповідача - Крупа-Газуда М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Головного управління Державної податкової служби у Закарпатській області (вул. Волошина, 52, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 05 червня 2020 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено та підписано 15 червня 2020 року.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Закарпатській області (далі - відповідач), в якому просить: 1) визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення № , № від 25.03.2020 року, рішення № від 25.03.2020 року та вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 25.03.2020 року; 2) стягнути на користь позивача витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року відкрито загальне позовне провадження в даній адміністративній справі.

Ухвалою суду від 04 травня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головним управлінням ДПС у Закарпатській області проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 р. по 31.12.2019 p. За результатами перевірки складено акт за № 176/33-06/ НОМЕР_5 від 13.03.2020 року. 25 березня 2020 року позивач отримав податкові повідомлення-рішення № , № від 25.03.2020 року, рішення № від 25.03.2020 року та вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 25.03.2020 року. Так, перевіркою було встановлено завищення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності позивача за рахунок віднесення до складу витрат амортизаційних відрахувань, нарахованих на основні засоби на загальну суму 1782442,90 грн. та вартості послуг з охорони та диспетчерування (надання охоронних послуг) об`єктів нерухомості та територій на загальну суму 459439,00грн. Позивач зазначає, що відповідно до Митного тарифу, сідельний тягач відноситься до товарної позиції УКТ ЗЕД під кодом 8701 20 - трактори колісні для напівпричепів (за винятком тракторів товарної позиції 8709). У цій групі термін "трактори" означає транспортні засоби, призначені головним чином для буксирування чи штовхання інших транспортних засобів, пристроїв і вантажів, незалежно від того, мають вони чи ні допоміжні пристосування. Звертає увагу, що сідельний тягач відповідно до УКТ ЗЕД належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому, не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів. Зазначає, що підтвердженням віднесення транспортних засобів: сідельних тягачів і напівпричепів до товарної позиції УКТ ЗЕД за кодами 87012010 та 87163930 є митні декларації, видаткові накладні. Вважає, що сідельні тягачі, які використовуються в господарській діяльності позивача, належать до товарної позиції згідно з УКТ ЗЕД 870120, а напівпричепи - до 8716, а тому, не є вантажними автомобілями відповідно до чинного законодавства України, які визначені як основні засоби подвійного призначення пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України. Також, звертає увагу, що позивач, як суб`єкт господарювання має право на забезпечення об`єктів, які використовуються в господарській діяльності, засобами охорони, а витрати на забезпечення такої охорони є такими, що пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця, а тому відносяться до складу валових витрат за умови їх документального підтвердження. Таким чином, вважає, що витрати за отримання охоронних послуг підтверджені документально, а тому правомірно віднесені до складу валових витрат господарської діяльності, що свідчить про необґрунтованість висновків контролюючого органу про завищення витрат на суму 459439,00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що проведеною плановою перевіркою було встановлено завищення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності позивача за рахунок віднесення до складу витрат амортизаційних відрахувань, нарахованих на основні засоби на загальну суму 1782442,90 грн. та вартості послуг з охорони та диспетчерування (надання охоронних послуг) об`єктів нерухомості та територій на загальну суму 459439,00 грн. Зазначає, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом. Вважає, що фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не має право включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, амортизаційні відрахування з вартості вантажних автомобілів, у т. ч. сідельних тягачів та напівпричепів, які призначені для перевезення вантажів. Також, зазначає, що п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України визначено перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, який не передбачає включення до складу витрат оплату послуг з охорони приміщень.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти задоволення таких заперечила та просила суд відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані сторонами документи, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність на підставі державної реєстрації від 29.01.1995 року (номер запису про включення відомостей до ЄДР - 0002161) та здійснює господарську діяльність у галузі вантажних перевезень автомобільним транспортом.

Видами господарської діяльності позивача є діяльність у сфері вантажного автомобільного транспорту (код КВЕД 49.41, основний) та допоміжного обслуговування наземного транспорту (код КВЕД 52.21), технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (код КВЕД 45.20).

Головним управлінням ДПС у Закарпатській області проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 р. по 31.12.2019 p.

За результатами перевірки складено Акт за № 176/33-06/ НОМЕР_5 від 13.03.2020 року.

Відповідно до результатів перевірки, викладених у зазначеному акті, встановлено порушення:

- п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 розділу IV Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податку на доходи з фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету в загальній сумі 403538,74 грн., в тому числі за 2018 рік - 178534,96 грн., за 2019 рік - 225003,78 грн.;

- пп. 1.2 п. 161 підрозділу 10 розділу XX, пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-VI, із змінами та доповненнями, в результаті чого донараховано військового збору від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 33628,22 грн., втому числі: за 2018 рік - 14877,91 грн., за 2019 рік - 18750,31 грн.;

- п. 3.2 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 4 від 13.01.2015 р., а саме у Податкових розрахунках, у період 2018 - 2019 роки, платником не відображалися суми виплачених доходів фізичним особам - підприємцям за ознакою доходу « 157» - дохід, виплачений самозайнятій особі;

- п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 11 ст. 8 Закону України № 2464-VI від 08.07.2010 р. «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», із змінами і доповненнями, в результаті чого донараховано єдиного внеску на загальну суму 10140,90 грн., в тому числі за 2019 рік - 10149,90 грн.

25 березня 2020 року позивач отримав податкові повідомлення-рішення № , № від 25.03.2020 року, рішення № від 25.03.2020 року та вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 25.03.2020 року.

Так, податковим повідомленням-рішенням № від 25.03.2020 року збільшено грошове зобов`язання у розмірі 403538,74 грн. та донараховано штрафні санкції у розмірі 201769,37 грн.

Податковим повідомленням-рішенням № від 25.03.2020 року збільшено суми грошового зобов`язання з військового збору у розмірі основного платежу 33628,22 грн., штрафних санкцій - 16814,11 грн.;

Вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 25.03.2020 року, донараховано єдиного внеску на загальну суму 10140,90 грн.

Рішенням № від 25.03.2020 року застосовано штрафні санкції за не нарахування єдиного внеску на суму 1014,09 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Статтею 177 Податкового кодексу України встановлено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Законом України від 21.12.2016 № 1797-УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» з 01.01.2017 внесено зміни у статтю 177 Податкового кодексу України.

Так, пп. 177.4.5, 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень є завищення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності позивача за рахунок віднесення до складу витрат амортизаційних відрахувань, нарахованих на основні засоби на загальну суму 1782442,90 грн. та вартості послуг з охорони та диспетчерування (надання охоронних послуг) об`єктів нерухомості та територій на загальну суму 459439,00 грн.

Щодо амортизаційних відрахувань нарахованих на основні засоби (вантажні автомомобілі - тягачі та напівпричепи) на загальну суму 1782442,90 грн., в тому числі: за 2018 рік - 798754,90 грн., за 2019 рік - 983688,00 грн., суд зазначає наступне

В додатках Ф2 до податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2018-2019 роки позивачем у складі вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю відображено амортизаційні відрахування у розмірі 798754,90 грн. за 2018 рік та 983688,00 грн. за 2019 рік.

Дані амортизаційні відрахування застосовувались по придбаних транспортних засобах, а саме сідельні тягачі та напівпричепи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.

Напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Згідно Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТЗЕД), складеною на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів, вантажний автомобіль та Митного тарифу (Додатку до Закону України "Про Митний тариф України" від 19 вересня 2013 року № 584-VІІ) - вантажні автомобілі відносяться до товарної позиції УКТ ЗЕД код 8704. Вантажні автомобілі, призначені для перевезення вантажів. До них, зокрема, належать: фургони (відкриті, з брезентовим верхом, закриті тощо), деякі пікапи, самоскиди, вантажні автомобілі з автоматичними розвантажувальними пристроями (з перекидним кузовом тощо); автомобілі-цистерни (незалежно від того, обладнані вони насосами чи ні) тощо.

В даному випадку, відповідно до Митного тарифу, сідельний тягач відноситься до товарної позиції УКТ ЗЕД під кодом 8701 20 - трактори колісні для напівпричепів (за винятком тракторів товарної позиції 8709). У цій групі термін "трактори" означає транспортні засоби, призначені головним чином для буксирування чи штовхання інших транспортних засобів, пристроїв і вантажів, незалежно від того, мають вони чи ні допоміжні пристосування.

Сідельний тягач відповідно до УКТ ЗЕД належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому, не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.

Крім цього, згідно з визначенням поняття «сідельний тягач», наведених у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. № 363, таким є транспортний засіб, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

Напівпричіп відрізняється від автомобіля тим, що не приводиться в рух джерелом енергії та окремо від тягача не може здійснювати перевезення людей чи вантажів. А тому, напівпричіп не може бути віднесено до основних засобів подвійного призначення.

Згідно Митним тарифам напівпричепи бортові, тентовані, напівпричепи-рефрижератори, напівпричепи-контейнеровози відносяться до товарної позиції УКТ ЗЕД під кодом 8716 39 30 і не можуть бути вантажним автомобілем.

Причому вирішальним фактором при віднесенні транспортного засобу до відповідної товарної позиції УКТ ЗЕД є технічні умови, сфера застосування та призначення, визначені заводом-виробником при виготовленні конкретної моделі транспортного засобу або його модифікації.

Так, підтвердженням віднесення транспортних засобів: сідельних тягачів і напівпричепів до товарної позиції УКТ ЗЕД за кодами 87012010 та 87163930 є митні декларації, видаткові накладні.

Посилання відповідача, що сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом відносяться до категорії вантажних автомобілів, суд вважає помилковими, оскільки, ці два транспортні засоби зареєстровані, як окремі види транспорту, що підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів, та кожний окремо не може перевозити вантажі.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що сідельні тягачі, які використовуються в господарській діяльності позивача, належать до товарної позиції згідно з УКТ ЗЕД 870120, а напівпричепи - до 8716, а тому, не є вантажними автомобілями відповідно до чинного законодавства України, які визначені як основні засоби подвійного призначення пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України.

Крім того, наявним в матеріалах справи експертним висновком № К-84 від 26 лютого 2020 pоку, виданим Закарпатською Торгово-промисловою палатою, визначено, що:

1) сідельний тягач марки Volvo, новий, моделі FH, вироблений "VOLVO LASTVAGNAR АВ VOLVO TRUCK CORPORATION", Швеція, відноситься до товарної групи 87 Засоби наземного транспорту, крім залізничного або трамвайного рухомого складу, їх частини та обладнання і відповідає наступному коду: 8701 20 10 00 - трактори колісні для напівпричепів, нові;

2) напівпричіп тентований, бортовий марки SCHMITZ, новий, моделі SCS 24L-1362EB, номером шасі НОМЕР_2 , 2019 року випуску, вироблений "Schmitz Cargobull AG", Німеччина, відноситься до товарної групи 87 Засоби наземного транспорту, крім залізничного або трамвайного рухомого складу, їх частини та обладнання і відповідає наступному коду: 8716 39 30 10 - бортові, тентовані, напівпричепи-рефрижератори, напівпричепи - контейнеровози, нові;

3) вказані вище засоби наземного транспорту не відносяться до вантажних автомобілів.

До вантажних автомобілів відносяться моторні транспортні засоби для перевезення вантажів товарної позиції 8704 УКТ ЗЕД, зокрема:

- звичайні вантажні автомобілі та автофургони (відкриті, з брезентовим верхом, закриті і т.п.); автомобілі для доставляння товарів та автофургони усіх видів, автофургони для перевезення домашніх речей; вантажні автомобілі з автоматичними розвантажувальними пристроями (з перекидним кузовом ); автомобілі-цистерни (незалежно від того, обладнані вони насосами чи ні); авторефрижератори або автомобілі з ізотермічними кузовами; багатоярусні вантажні автомобілі для перевезення кислоти в суліях, балонів з бутаном; важкі вантажні автомобілі з низькорозташованими рамами і навантажувальними похилими трапами для перевезення танків, підіймачів або екскаваторів, електричних трансформаторів; вантажні автомобілі, спеціально призначені для перевезення свіжого бетону, крім бетономішалок товарної позиції 8705; машини для вивезення сміття, незалежно від того, обладнані вони навантажувальними, трамбувальними, демпфірувальними та іншими пристроями чи ні; самоскиди, човникові автомобілі, самозавантажні транспортні засоби, обладнані лебідками, підіймальними пристроями; дорожньо - рейкові вантажні транспортні засоби, спеціально обладнані для руху як по автомобільних дорогах, так і по рейках; автомобільні шасі, обладнані двигуном і кабіною.

Головна відмінність вантажного автомобіля в тому, що кабіна разом з кузовом закріплюється на несучій рамі транспортного засобу.

Сідельний тягач є самохідною транспортною одиницею з двигуном і відноситься до тракторів. Він створений для буксирування напівпричіпних конструкцій за допомогою сідельно-зчіпного пристрою.

Напівпричепи - це різновид причепів. Він кріпиться до тягача за допомогою зчіпного ме ханізму, на відміну від фургонів і вантажних автомобілів, об`єднаних конструктивно з кузовною частиною.

Відповідно до наявного в матеріалах справи звіту № 25/20 від 18.03.2020 року про визначення типу колісного транспортного засобу VOLVO FH - Транспортний засіб VOLVO FH номерний знак НОМЕР_3 відноситься до колісного транспортного засобу спеціалізованого призначення, є тягач сідельний, і не відноситься до вантажних автомобілів. Транспортний засіб VOLVO FH номерний знак НОМЕР_3 призначений для буксирування напівпричіпа і не призначений самостійно для перевезення вантажу.

До вантажного автомобіля даний транспортний засіб віднести не можна, так як за своєю конструкцією (відсутність фургона, кузова, платформи для вантажу) і обладнанням (буксирний пристрій сідельний для буксирування напівпричіпа), не підпадає під це визначення згідно Закону України «Про автомобільний транспорт» від 23 лютого 2006 року № 3492-ІV в редакції від 13 лютого 2020 року та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджена наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 р. за № 1074/8395 (у редакції наказу Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 21.10.2019 р. № 3207/5/1033).

За своєю конструкцією досліджуваний КТЗ VOLVO FH номерний знак НОМЕР_3 не призначений для перевезення вантажу, так як відсутнє обладнання для розміщення вантажу до перевезень (фургон, кузов, платформа, контейнерна площадка).

Відповідно до наявного в матеріалах справи звіту № 26/20 від 18.03.2020 року про визначення типу колісного транспортного засобу SCHMITZ SCS 24L-1362EB - Напівпричіп SCHMITZ SCS 24L-1362EB номерний знак НОМЕР_4 відноситься до причіпів, є напівпричіп і не відноситься до вантажного автомобіля. Напівпричіп SCHMITZ SCS 24L-1362EB номерний знак НОМЕР_4 призначений для буксирування сідельним тягачем і не призначений для самостійного пересування.

До автомобіля, а також до вантажного автомобіля даний транспортний засіб віднести не можна, так як за своєю конструкцією (відсутність власного джерела енергії для приведення в рух) і обладнанням (буксирний пристрій сідельний для буксирування тягачем), не підпадає під ці визначення згідно Закону України «Про автомобільний транспорт» від 23 лютого 2006 року № 3492-IV в редакції від 13 лютого 2020 року та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджена наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 р. за № 1074/8395 (у редакції наказу Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 21.10.2019 р. № 3207/5/1033).

За своєю конструкцією досліджуваний КТЗ SCHMITZ SCS 24L-1362EB номерний знак НОМЕР_4 не є автомобілем, так як відсутнє власне джерело енергії для приведення в рух.

З огляду на те, що досліджуваний КТЗ не має власного джерела енергії для приведення в рух, обладнаний зчіпним пристроєм у виді сідла, даний транспортний засіб відноситься до причіпів, до підвиду напівпричіп і призначений для буксирування сідельним тягачем.

Також, перелік транспортних засобів, що відносять до вантажних автомобілів та спеціалізованих автомобілів, встановлений у Державному класифікаторі України «Класифікація основних фондів», затвердженому Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації № 507 від 19.08.1997 року. Відповідно до якого до вантажних автомобілів відносяться:

- 210201 автомобілі вантажні вантажопідйомністю до 3,5 т.;

- 210202 автомобілі вантажні вантажопідйомністю від 3,5 до 5 т.;

- 210203 автомобілі вантажні вантажопідйомністю від 5 до 12 т.;

- 210204 автомобілі вантажні вантажопідйомністю від 12 до 20 т.;

- 210205 автомобілі вантажні вантажопідйомністю більше 20 т.;

- 210209 автомобілі вантажні інші.

До спеціалізованих автомобілів відносяться:

- 210301 тягачі дорожні;

- 210302 самоскиди;

- 210303 автокрани;

- 210304 автобурові (деррік-крани);

- 210305 машини пожежні;

- 210306 автомобілі для перевезення рідких будівельних матеріалів;

- 210307 автомобілі аварійно-технічної служби;

- 210308 автомобілі-тягачі сідлові;

- 210309 автомобілі спеціалізовані інші.

Підпунктом 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України визначено, що презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом.

У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (ч. 2 ст. 77 КАС України). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого ч. 1 ст. 71 КАС України обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами ч. 4 ст. 9 КАС України.

Вказане свідчить про протиправність висновків контролюючого органу щодо віднесення напівпричепів та сідлових тягачів до основних засобів подвійного призначення та необґрунтованість їх ототожнення з легковими або вантажними автомобілями, які віднесені податковим законодавством до засобів подвійного призначення.

Що стосується посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 12.11.2019 р. у справі № 807/250/18, суд не приймає до уваги зазначені доводи, оскільки у вказаній постанові надано правову оцінку спірним правовідносинам, які не є тотожними спірним правовідносинам по даній справі. В даному випадку судом враховано докази, які підтверджують обґрунтованість доводів позивача, зокрема експертний висновок від 26 лютого 2020 р. № К-84 виданий Закарпатською Торгово - промисловою палатою.

Щодо вартості оплачених послуг з охорони та диспетчерування (надання охоронних послуг) об`єктів нерухомості та територій на загальну суму 459439,00 грн., в тому числі: за 2018 рік - 193106,0 грн., за 2019 рік - 266333,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1 витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2 витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3 суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

177.4.4 інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

В свою чергу, відповідно до пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Так, ФОП ОСОБА_1 з ПП «Зодіак І К-1» та ПП «Зодіак І К-2» було укладено договори на надання охоронних послуг, а саме на забезпечення охоронних заходів на об`єкті ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд звертає увагу, що позивач, як суб`єкт господарювання має право на забезпечення об`єктів, які використовуються в господарській діяльності, засобами охорони, а витрати на забезпечення такої охорони є такими, що пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця, а тому відносяться до складу валових витрат за умови їх документального підтвердження.

В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, витрати за отримання охоронних послуг підтверджені документально, а тому правомірно віднесені до складу валових витрат господарської діяльності, що свідчить про необґрунтованість висновків контролюючого органу про завищення витрат на суму 459439,00 грн.

Крім того, суд звертає увагу, що акт перевірки, як і відзив контролюючого органу, не містить жодних ґрунтовних доводів, які могли б свідчити про протиправність віднесення послуг з охорони приміщень до складу валових витрат.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що висновки відповідача про завищення позивачем вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності за рахунок віднесення до складу витрат амортизаційних відрахувань, нарахованих на основні засобі (вантажні автомобілі - тягачі та напівпричепи) на загальну суму 1782442, 90 грн., не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Тому податкове повідомлення-рішення № від 25.03.2020 року та як наслідок податкове повідомлення рішення № від 25.03.2020 року є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - до задоволення.

Стосовно вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25.03.2020 року № Ф-, та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25.03.2020 року № , суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною 1 ст. 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом (ч. 3 ст. 7 Закону № 2464-VI).

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 % до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 2 ст. 9 Закону № 2464-VI).

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Судом встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 25.03.2020 року № Ф- сформована на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, акту документальної перевірки від 13.03.2020 р. № 176/33-06/ НОМЕР_5 , згідно з яким позивачем занижено суму єдиного внеску в розмірі 10140,90 грн.

Рішенням про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25.03.2020 року № до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 1014,09 грн.

Враховуючи наведене вище, оскільки судом не встановлено з боку позивача заниження податку з доходів фізичних осіб від провадження підприємницької діяльності, відповідно це призвело до безпідставного донарахування військового збору та єдиного внеску, тому наведені вище доводи стосуються і встановленого заниження суми утриманого військового збору з суми чистого оподатковуваного доходу та заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу від підприємницької діяльності. Оскільки є безпідставним донарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, то відсутні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 1014,09 грн. згідно п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи та висновок суду про протиправність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25.03.2020 року № Ф-, протиправним є і рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25.03.2020 року № , яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 1014,09 грн.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не подано належних доказів правомірності прийняття оскаржуваних рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, суд дійшов переконання, що такі прийняті відповідачем без урахування вимог Податкового кодексу України та з порушенням передбачених ст. 2 КАС України принципів.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цілому, а тому позов слід задовольнити повністю.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 139, 241 - 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовну заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень - задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 25 березня 2020 року.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 25 березня 2020 року.

4. Визнати протиправним та скасувати рішення № від 25 березня 2020 року.

5. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Закарпатській області (вул. Волошина, 52, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір в розмірі 6 669,06 грн. (шість тисяч шістсот шістдесят дев`ять грн. 06 коп.), сплачений згідно з платіжним дорученням № 312 від 26 березня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

СуддяД.В. Іванчулинець