Справа № 440/420/20
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/420/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шевякова І.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Козак А.К.

представника відповідача Чемерис В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції в Полтавській області про стягнення коштів невиплачених при звільненні.

Позовні вимоги:

стягнення з Головного територіального управління юстиції в Полтавській області вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середньомісячної;

стягнення з Головного територіального управління юстиції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 27 грудня 2019 року по день проведення повного розрахунку.

Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

24 січня 2020 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про стягнення коштів, невиплачених при звільненні.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 440/420/20, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи /а.с. 12-13/.

Протокольною ухвалою від 11 березня 2020 року суд замінив відповідача у справі - Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Суми), на належного відповідача - Головне територіальне управління юстиції в Полтавській області.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року зобов`язано Головне територіальне управління юстиції в Полтавській області надати до суду відомості про середній заробіток на дату звільнення колишнього працівника ОСОБА_1 , у тому числі відомості про середньоденний заробіток /а.с. 85/.

Аргументи учасників справи

В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що при звільненні з Головного територіального управління юстиції в Полтавській області на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України відповідачем у порушення приписів статті 44 Кодексу законів про працю України не виплачено їй вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку. Також ОСОБА_1 вказано на наявність у неї також права на отримання середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, гарантованого статтею 117 зазначеного Кодексу.

21 лютого 2020 року до суду надійшов відзив Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на позовну заяву /а.с. 17-24/, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що Законом України "Про державну службу" врегульовано випадки та розмір виплати вихідної допомоги, тому норми Кодексу законів про працю України на спірні правовідносини не розповсюджуються та позивач не має права на отримання вихідної допомоги. Вказував також, що позивач не перебувала у трудових відносинах з Північно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Суми), а отже, останнє не є належним відповідачем, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

17 березня 2020 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшов відзив Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. У відзиві відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначаючи, що відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу. Частиною четвертою статті 87 Закону України "Про державну службу" передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати. Таким чином у разі звільнення державного службовця у зв`язку з ліквідацією державного органу не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати /а.с. 61-68/.

Позивач у судове засідання не з`явилась, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлялась належним чином. 02 червня 2020 року від неї надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій вона також просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та спірні правовідносини.

Обставини справи, встановлені судом

Позивач ОСОБА_1 працювала у Головному територіальному управлінні юстиції у Полтавській області у період з 23.03.2016 по 26.12.2019, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 /а.с. 3/, на посаді головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення ГТУЮ у Полтавській області.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України", пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально- технічного забезпечення ГТУЮ у Полтавській області 27 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби. Відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки" наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки /а.с. 9/.

Головним територіальним управлінням юстиції у Полтавській області не виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні в розмірі не менше середнього місячного заробітку /а.с. 10/, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.

Норми права, які підлягають застосуванню

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу" (надалі - Закон №889-VIII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами статті 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 3 Закону №889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Статтею 5 Закону №889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону №889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Частиною 3 статті 83 Закону №889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.

Частиною 4 статті 87 Закону №889-VIII (у редакції, чинній на час винесення наказу про звільнення позивача) передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Таким чином, Законом №889-VIII (у редакції, чинній на час винесення наказу про звільнення позивача) не було передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1-1 частини 1 ст. 87 Закону №889-VIII.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Висновки щодо правозастосування

Як встановлено судом, наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України", пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 4 частини 1 статті 83 та пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально- технічного забезпечення ГТУЮ у Полтавській області 27 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби. Відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки" наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки /а.с. 9/.

Підставою для звернення позивача до суду з даним позовом стала невиплата ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною 4 статті 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 Кодексу законів про працю України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Таким чином, пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, на підставі якого позивача було звільнено з займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 Кодексу законів про працю України, а частина 4 статті 40 Кодексу законів про працю України не встановлює особливостей застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Як випливає з практики ЄСПЛ, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на їх конвенційні права (рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі "C. Дж. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07, пункт 39, від 9 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11, пункт 170).

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (заява № 68385/10 п. 35 та № 71378/10).

Таким чином, приймаючи наказ від 23.12.2019 №1785/к "Про звільнення працівників" в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області вказало на пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 Кодексу законів про працю України, а отже, ОСОБА_1 має законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 Кодексу законів про працю України, зважаючи на те, що пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, на підставі якого позивача було звільнено з займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 Кодексу законів про працю України, а частина 4 статті 40 Кодексу законів про працю України не встановлює особливостей застосування положень статті 44 Кодексу законів про працю України до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Посилання відповідача на те, що чинними на момент звільнення ОСОБА_1 нормами Закону України "Про державну службу" не було передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні державного службовця, а норми КЗпП України на державну службу не поширюються, суд не приймає до уваги.

По-перше, твердження про непоширення на правовідносини державної служби КЗпП України, на думку суду, є помилковим, оскільки за загальним правилом, норми законодавства про державну службу є спеціальними, а КЗпП України застосовується в частині, що спеціальним законодавством не врегульована. Таку правову позицію системно та послідовно застосовували суди в України у справах щодо публічної служби. В даному випадку в момент звільнення позивача законодавство про державну службу не передбачало виплату звільненому державному службовцю вихідної допомоги. Али питання її виплати врегульовував КЗпП України, норми якого відносно позивача застосуванню підлягають в питаннях, які не врегульовані Законом України "Про державну службу". Таку колізію в законодавстві суд тлумачить на користь позивача.

По-друге, державна служба позивача була припинена на підставі пункту 1-1 частини статті 87 Закону України "Про державну службу". На час звільнення ОСОБА_1 частина 4 статті 87 передбачала виплату вихідної допомоги тільки у разі припинення державної служби за пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону. Однак зі змінами, внесеними згідно із Законом № 440-IX від 14.01.2020, частина четверта статті 87 була викладена в такій редакції: у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Тобто, в подальшому законодавцем все ж було поширено право на вихідну допомогу і на категорію державних службовців, до яких належить позивач. І станом на момент прийняття цього рішення законом вже встановлене право позивача на вихідну допомогу.

Таким чином, законодавець фактично усунув дискримінацію, допущену на ґрунті підстав припинення державної служби.

Отже, суд констатує наявність у позивача права на вихідну допомогу при звільненні.

Відповідно до приписів пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (надалі - Порядок №100), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, виплати вихідної допомоги.

Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Абзацами 2 та 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з абзацом 3 пункту 4 Порядок №100, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 15 грудня 2018 року по 03 травня 2019 року позивач перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а з 07 травня 2019 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, та з червня 2019 року не отримувала заробітної плати /а.с. 58/.

Отже, вихідна допомога при звільненні у розмірі середньої заробітної плати повинна вираховуватись відповідно до абзацу 3 пункту 4 Порядку №100, виходячи з установленого ОСОБА_1 посадового (місячного) окладу.

Відповідно до довідки ГТУЮ у Полтавській області від 28.05.2020 № 09-29/615, розмір посадового окладу ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 "Питання оплати праці працівників державних органів" на відповідній посаді склав у 2019 році 5110 грн.

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога, розрахована відповідно до абзацу 3 пункту 4 Порядку № 100, тобто виходячи з посадового окладу позивача, який становить 5110 грн.

Розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, допущеної при звільненні, суд зазначає наступне.

Оскільки Порядком № 100 алгоритм для визначення в цьому випадку середнього заробітку за час затримки розрахунку не визначений, суд приходить до висновку про необхідність застосування загального алгоритму розрахунку середньої зарплати: 5110 грн *12/361 * 104 дні затримки розрахунку (з 28.12.2019 по 03.06.2020) = 17665 грн 44 коп.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 5110 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку, допущеної при звільненні, у розмірі 17 665 грн 44 коп.

Таким чином, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Судові витрати у справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 6-10, 241-245, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного територіального управління юстиції в Полтавській області (вул.Соборності 45 м.Полтава ) задовольнити.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у загальній сумі 5 110,00 грн.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку, допущеної при звільненні, у загальній сумі 17 665,44 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням положень пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне рішення складено 09 червня 2020 року.

Головуючий суддя І.С. Шевяков