Справа № 310/7609/17(2-а/310/42/18)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2020-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 травня 2020 року м. Дніпросправа № 310/7609/17(2-а/310/42/18)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01.02.2018 року в адміністративній справі №310/7609/17(2-а/310/42/18) за позовом ОСОБА_1 до Бердянського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про визнання дій протиправними та зобовязати здійснити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01.02.2018 року залишено без розгляду.

Підставою для ухвалення судом першої інстанції зазначеної ухвали суду про залишення без розгляду частини заявлених до суду слугувало те, що позивачем не надано до судудоказів поважності причин пропуску ним строку звернення до суду з вказаними вимогами та не доведення суду підстав неможливості своєчасного звернення до суду з зазначеними вимогами у встановлений КАС України.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01.02.2018 року-залишено без розгляду.

На зазначену ухвалу суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Свою незгоду з ухвалою суду мотивує тим, що дана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить скасувати ухвалу та направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером, знаходиться на обліку Бердянського об`єднаного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області, отримує пенсію за віком, що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 04.04.1994 року. ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується копією довідки Управління праці та соціального захисту населення виконкому Бердянської міської ради Запорізької області №/21361 від 25.05.2017 року. З 01.03.2017 року виплату пенсії позивачу було призупинено. 09.10.2017 року звернулась до відповідача з заявою про роз`яснення причин невиплати пенсії.

Суд першої інстанції приймаючи рішення про залишення позовної заяви без розгляду виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом.

Судова колегія не може погодитися з висновкам суду першої інстанції стосовно залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі, оскільки за загальним правилом не існує строкового обмеження стосовно регулярних виплат пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини державного органа.

Так, відповідно до ч.1 ст.122 КАСУ встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами, а у ч.3 ст.122 КАСУ чітко прописано, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду.

Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст.45 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку довічно, а питання виплати призначеної особі пенсії чітко врегульовано ст.47 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Оскільки предметом спору у даній справі є визнання протиправним припинення відповідачем виплати з 01.03.2017 року по 31.08.2017 року пенсії, яка за своєю правовою природою є єдиним джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції), а відповідачем у справі не спростовується сам факт наявності у позивача права на отримання раніше призначеної йому довічно пенсії за віком, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати ч.1 та ч.2 ст.122 КАСУ та при визначені права позивача на звернення до адміністративного суду за захистом пенсійних прав слід керуватися строками, визначеними в інших законах, зокрема, Законах України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Такий висновок колегія суддів робить, виходячи з положень статтей 1, 3 та 8 Конституції України, в яких закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права. Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46). Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64). При цьому, Основний Закон містить імперативну норму, згідно з якою громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознаками місця проживання або іншими ознаками (стаття 24).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, пенсіонер ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи, який врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у ст.7 якого прописано, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема, відновлення усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Отже, суд першої інстанції мав би узяти до уваги положення ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», системний аналіз якої свідчить про визначення законодавцем двох строкових обмежень стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.

Тобто, навіть виходячи з того, що на час ухвалення оскарженої у цій справі позивачем ухвали про залишення без розгляду частини позову, судом першої інстанції ще не було встановлено з яких саме підстав з 01 березня 2017 року по 31.08.2017 року позивачу було припинено виплату раніше призначеної пенсії за віком, то і в цьому випадку у суду не було правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.122 КАСУ, оскільки застосування шестимісячного строку звернення до суду у даному спірному випадку має наслідком неможливість реалізувати передбачене частиною першою та другою статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, що суперечить положенням Конституції України, якою держава гарантує непорушність пенсійних прав.

На підставі аналізу положень ст.122 КАС України в системному зв`язку з положенням частини першої та другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», колегія суддів дійшла висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом. Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

Оцінивши в сукупності наведені норми, колегія суддів також враховує специфіку даної категорії спору та наявність поважних причин звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду у жовтня 2017 року, що є незалежні безпосередньо від позивача, зокрема, похилий вік (1940 рік народження), переміщення з території проведення антитерористичної операції, внаслідок чого отриманий позивачем статус внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв`язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, які не передбачені законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно положень статті 1 Конвенції, статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви позивача без розгляду, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01.02.2018 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов