Справа № 500/447/20
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/447/20

09 червня 2020 рокум. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 12.08.2019 № 13; про зобов`язання відповідача зарахувати позивачу період навчання у Дрогобицькому державному педагогічному інституті імені Івана Франка з 01.09.1984 по 28.06.1989 та призначити позивачу пенсію за вислугу років з 06.08.2019.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 06.08.2019 звернулася до відповідача зі заявою про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту "е" частини першої статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), надавши до такої заяви всі необхідні документи. Однак, за результатами розгляду такої заяви та доданих до неї документів, відповідач свої рішенням № 13 від 12.08.2019 відмовив позивачу у призначенні зазначеної пенсії, мотивуючи тим, що згідно поданих документів стаж роботи позивача становить 26 років 2 місяці 17 днів, що недостатньо для призначення такої пенсії.

Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки вона досягла пенсійного віку та надала відповідачу всі необхідні документи, які підтверджують, що в неї спеціальний стаж роботи становить більше 30 років, що дає право на пенсію відповідно до пункту "е" частини першої статті 55 Закону № 1788-XII.

Ухвалою суду від 17.02.2020 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у якій встановлено строк подання відповідачу відзиву на позовну заяву, в тому числі сторонам клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Зазначену ухвалу суду відповідач отримав 02.03.2020, про що свідчить штемпель останнього на супровідному листі (арк. справи 32).

23.03.2020, у встановлений судом строк, відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що відповідач правомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугу років, так як згідно поданих документів стаж роботи позивача становить 26 років 2 місяці 17 днів, що недостатньо для призначення такої пенсії (арк. справи 35-37).

Ухвалою суду від 06.04.2020 вирішено проводити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 № 2747-IV (далі - КАС) та призначено у справі судове засідання.

Сторони у судове засідання не з`явилися, подали до суду клопотання від 03.06.2020, в яких просять розглядати справу в порядку письмового провадження.

У зв`язку з неявкою у судове засідання 03.06.2020 всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, керуючись частиною четвертою статті 229 КАС не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Також з урахуванням клопотань сторін про розгляд справи без їхньої участі - суд згідно ухвали від 03.06.2020 перейшов до розгляду справи № 500/447/20 в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія паспорта (арк. справи 18-20).

Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, 06.08.2019 позивач звернулася до відповідача зі заявою про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту "е" частини першої статті 55 Закону № 1788-XII. До такої заяви позивач надала наступні документи: копію паспорта; копію РНОКПП; документ про місце проживання (реєстрації) особи; копію трудової книжки; копію диплома про навчання; довідку про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2020; копію свідоцтва про шлюб (арк. справи 38-39).

За результатами розгляду такої заяви та доданих до неї документів, відповідач свої рішенням № 13 від 12.08.2019 відмовив позивачу у призначенні зазначеної пенсії, мотивуючи тим, що згідно поданих документів стаж роботи позивача становить 26 років 2 місяці 17 днів, що недостатньо для призначення такої пенсії (арк. справи 16-17).

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Відповідно до пункту "е" частини першої статті 55 Закону № 1788-XII право на пенсію за вислугу років мають право працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, згідно якого учителі загальноосвітніх навчальних закладів мають право на пенсію за вислугу років.

Згідно зі статтею 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як підтверджується трудовою книжкою позивача, що остання (арк. справи 7-12):

- з 01.09.1984 по 28.06.1989 навчалася на денній формі навчання в Дрогобицькому державному педагогічному інституті імені Івана Франка, за спеціальністю "Англійська та німецька мови", про що свідчить відповідна архівна довідка та диплом (арк. справи 13, 15);

- з 15.08.1989 по 25.08.2011 працювала на посаді вчителя іноземної мови Звиняцької ЗОШ І-ІІ ступенів Чортківського району Тернопільської області;

- з 02.09.2013 по 05.08.2019 працювала на посаді вчителя німецької і англійської мови Звиняцької ЗОШ І-ІІ ступенів Чортківського району Тернопільської області.

При цьому, відповідно до частини першої статті 38 Закону України "Про професійну (професійно-технічну) освіту" від 10.02.1998 № 103/98-ВР час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Суд встановив, що позивач закінчила зазначений інститут 28.06.1989, а зарахувалася на роботу за набутою професією 15.08.1989, тобто не пізніше трьох місяців після закінчення інституту, а тому період навчання з 01.09.1984 по 28.06.1989 в Дрогобицькому державному педагогічному інституті імені Івана Франка зараховується позивачу до спеціального стажу.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9, 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, враховуючи те, що на дату подання заяви про призначення пенсії за вислугу років позивач досягла 52-ох річного віку, а також те, що період навчання з 01.09.1984 по 28.06.1989 у зазначеному інституті зараховується позивачу до спеціального стажу, як наслідок спеціальний стаж роботи позивача становить більше 30 років, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно відмовив позивачу у призначенні такої пенсії, а тому оскаржене рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Статтею 58 Закону № 1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій.

Відповідно до частини другої статті 245 КАС, яка визначає повноваження суду при вирішенні справи, суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Статтею 6 КАС визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Христов проти України" (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04, рішення від 19.02.2009 року, п. 33) повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенцію) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 року в справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, заява №28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom, пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Водночас, відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З огляду на зазначене та з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, виходячи з наведених вимог законодавства та вказаних рішень Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача, відповідно до статті 245 КАС, підлягають задоволенню шляхом:

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 12.08.2019 № 13 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов`язання відповідача зарахувати позивачу період навчання у Дрогобицькому державному педагогічному інституті імені Івана Франка з 01.09.1984 по 28.06.1989 до спеціального стажу та призначити позивачу пенсію за вислугу років з 06.08.2019.

Частиною першою статті 139 КАС визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 12.08.2019 № 13 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років.

Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 період навчання у Дрогобицькому державному педагогічному інституті імені Івана Франка з 01.09.1984 по 28.06.1989 до спеціального стажу та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 06.08.2019.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір на суму 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп. згідно квитанції № 0.0..1 від 11.02.2020.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.06.2020.

Реквізити сторін:

позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: с. Звиняч, Чортківський район, Тернопільська область, 48510, РНОКПП: НОМЕР_1 );

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, ).

Головуючий суддя Мірінович У.А.

копія вірна

Суддя Мірінович У.А.