Справа № 480/4634/19
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 червня 2020 р. Справа №480/4634/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Павлічек В.О.,
за участю секретаря судового засідання - Нікітас К.В.,
представника позивача - Баграновської Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Департамент фінансів Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Департамент фінансів Міністерства оборони України, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплату на час звільнення ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані календарні дні другої частки щорічної основної відпустки строком 15 календарних діб на рік за 2017 рік, грошової компенсації щорічної допомоги військовослужбовцям на оздоровлення за 2019 рік, грошової компенсації невиплаченої матеріальної допомоги у зв`язку з одруженням військовослужбовця для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 липня 2019 року;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені у розмірі 62 991,72 грн. за період часу з 02.07.2019 року по 10.11.2019 року, та з дня подачі позову до суду та до винесення судом рішення;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 26 743,92 грн. за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період часу з 2016 року до 2019 року включно;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 2019 рік на оздоровлення у розмірі 11 054,70 грн.;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію матеріальної допомоги у зв`язку з одруженням військовослужбовця для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 11 054,70 грн.;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні другої частки щорічної основної відпустки строком 15 календарних діб на рік за 2017 рік у розмірі 7163, 55 грн.;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за порушення розрахунку на час звільнення у розмірі 50 000,00 грн.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 19.11.2019 року вказану позовну заяву було залишено без руху, оскільки позивачем було пропущено тримісячний строк звернення до суду з позовною заявою в частині позовних вимог, а саме про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені у розмірі 62 991,72 грн. за період часу з 02.07.2019 року по 10.11.2019 року, та з дня подачі позову до суду та до винесення судом рішення та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за порушення розрахунку на час звільнення у розмірі 50 000,00 грн. При цьому, заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даною позовною заявою та доказів поважності причин пропуску такого строку позивачем суду надано не було.
У зв`язку з невиконанням позивачем вимог ухвали Сумського окружного адміністративного суду про залишення позовної заяви без руху та не усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 13.12.2019 року повернуто позовну заяву в частині позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені у розмірі 62 991,72 грн. за період часу з 02.07.2019 року по 10.11.2019 року, та з дня подачі позову до суду та до винесення судом рішення та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за порушення розрахунку на час звільнення у розмірі 50 000,00 грн.
Разом з тим, ухвалою Сумського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в частині позовних вимог, а саме:
- про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплату на час звільнення ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані календарні дні другої частки щорічної основної відпустки строком 15 календарних діб на рік за 2017 рік, грошової компенсації щорічної допомоги військовослужбовцям на оздоровлення за 2019 рік, грошової компенсації невиплаченої матеріальної допомоги у зв`язку з одруженням військовослужбовця для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 липня 2019 року;
- про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 26 743,92 грн. за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період часу з 2016 року до 2019 року включно;
- про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 2019 рік на оздоровлення у розмірі 11 054,70 грн.;
- про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію матеріальної допомоги у зв`язку з одруженням військовослужбовця для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 11 054,70 грн.;
- про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні другої частки щорічної основної відпустки строком 15 календарних діб на рік за 2017 рік у розмірі 7163, 55 грн.
Крім того даною ухвалою встановлено строк відповідачу для подання відзиву та доказів, які наявні у відповідача, позивачу для подання відповіді на відзив, а відповідачу заперечення, а також встановлено строк третій особі для подання пояснення щодо позову та щодо відзиву.
Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, грошової компенсації за 2019 рік на оздоровлення, грошової компенсації матеріальної допомоги у зв`язку з одруженням військовослужбовця для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані календарні дні другої частки щорічної основної відпустки строком 15 календарних діб на рік за 2017 рік.
На виконання зазначеної ухвали представником Військової частини НОМЕР_1 було подано відзив на позовну заяву, в якій проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні, зокрема зазначивши, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2019 року № 367 позивач був звільнений з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту. Дана підстава, відповідно до якої був звільнений позивач, у абзацах першому та другому пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачена, відповідно позивач звільнений з військової служби на підставі, яка не передбачає виплату грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки. Разом з тим початком військової служби у позивача є 18.05.2016 року. А отже, враховуючи приписи абз. 2 п. 2 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тривалість щорічної основної відпустки позивача у 2016 році обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку позивач мав право відповідно до пункту 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за кожний повний місяць служби до кінця 2016 року. Однак, в 2016 році позивачем було використано 30 календарних днів відпустки. Отже, оскільки у 2016 році позивач використав щорічну основну відпустку в розмірі більшому ніж мав право, то в 2017 році щорічна основна відпустка йому була надана в меншому розмірі, таким чином компенсувавши незаконно отриману частину щорічної основної відпустки за 2016 рік зменшенням щорічної основної відпустки за 2017 рік. Крім того виплата грошової допомоги для оздоровлення носить заявницький характер, у зв`язку з чим може бути виплачена лише після звернення відповідної особи про її виплату. У військової частини НОМЕР_1 відсутні повноваження щодо виплати грошової допомоги для оздоровлення з власної ініціативи без відповідного звернення військовослужбовця. Проте позивач з відповідним рапортом про виплату йому грошової допомоги для оздоровлення у 2019 році не звертався, відповідні рапорти у книзі реєстрації вхідних документів не зареєстровані, сам позивач відповідних доказів подання такого рапорту не надає. Разом з тим матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою, може виплачуватись тим військовослужбовцям у яких є потреба у вирішенні певних соціально-побутових питань, а поважність тих питань, які необхідно вирішити військовослужбовцю та потребу у виплаті матеріальної допомоги для їх вирішення надано право вирішувати керівникам державних органів, в даному випадку командиру військової частини НОМЕР_1 .
При цьому Департаментом фінансів Міністерства оборони України вимоги суду виконано не було, пояснення щодо позовної заяви, суду надано не було.
Враховуючи обсяг та характер наданих доказів, якими учасники справи підтверджують свої доводи та заперечення, з метою забезпечення повного, об`єктивного та всебічного дослідження обставин справи, ухвалою Сумського окружного адміністративного суду призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
В подальшому ухвалою Сумського окружного адміністративного суду було відмовлено в задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду.
Представник позивача, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.
Представники Військової частини НОМЕР_1 та Департаменту фінансів Міністерства оборони України, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 131-132). Від Військової частини НОМЕР_1 надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника (а.с. 125).
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до посвідченням серії НОМЕР_2 від 30.09.2016 року позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с. 20).
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2019 року № 367, молодшого сержанта ОСОБА_1 , старшого водія автомобільного відділення підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна автомобільного взводу підвозу продовольства, речового і військово-технічного майна групи матеріального забезпечення, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №62-РС від 07 травня 2019 року та керуючись підпунктом а (закінчення строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу звільнено з військової служби у запас та з 02 липня 2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 21).
Позивач вважає, що під час звільнення йому протиправно не було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за 2019 рік, матеріальну допомогу у зв`язку з одруженням у 2016 році для вирішення соціально-побутових витань, компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій, а також компенсації за невикористані календарні дні другої частки щорічної основної відпустки строком 15 календарних діб на рік за 2017 рік.
Крім того, після звільнення з військової служби, позивач звертався зі зверненням від 08.07.2019 року до Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019 рік. При цьому, як зазначив представник позивача в судовому засіданні, дана допомога виплачена позивачу не була.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР Про відпустки (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII Про оборону України (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР Про відпустки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Дана позиція суду узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).
Відповідно до ч. 3 ст. 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
А отже виходячи із вказаної норми, при ухваленні даного рішення судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18).
З матеріалів справи суд вбачає, що посвідчення учасника бойових дій позивачу було видано 30.09.2016 року, тобто саме 30.09.2016 року позивачу було надано статус учасника бойових дій, а отже з 2016 року позивач набув права на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, передбаченою ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.
А відтак, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 липня 2019 року, є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Разом з тим щодо позовної вимоги про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 26 743,92 грн. за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період часу з 2016 року до 2019 року включно, суд зазначає, що оскільки на час розгляду справи відповідачем не було нараховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, у даному випадку належним способом захисту порушених прав позивача є саме зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 липня 2019 року.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплату на час звільнення ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні другої частки щорічної основної відпустки строком 15 календарних діб на рік за 2017 рік та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні другої частки щорічної основної відпустки строком 15 календарних діб на рік за 2017 рік у розмірі 7163, 55 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Разом з тим, за приписами абз. 2 п. 2 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
З аналізу зазначених норм законодавства суд вбачає, що тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів, при цьому тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки.
З матеріалів справи суд вбачає, що наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 18.05.2016 року № 154 позивача було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 18.05.2016 року (а.с. 57). Отже початком військової служби у позивача є 18 травня 2016 року.
Таким чином, враховуючи приписи абз. 2 п. 2 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тривалість щорічної основної відпустки позивача у 2016 році обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку позивач мав право відповідно до пункту 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за кожний повний місяць служби до кінця 2016 року.
З матеріалів справи суд вбачає, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16 липня 2016 року № 219, позивач вибув у першу половину щорічної основної відпустки на 14 діб, з 17 липня 2016 року по 30 липня 2016 року (а.с. 58). Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2016 року № 234 позивач 31 липня 2016 року прибув з першої частини щорічної основної відпустки (а.с. 59).
Крім того відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.10.2016 року № 330 позивач вибув у другу частину щорічної основної відпустки за 2016 рік на 16 діб з 27 жовтня 2016 року по 11 листопада 2016 року (а.с. 60). Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.11.2016 року № 347 позивач 12 листопада 2016 року прибув з другої частини щорічної основної відпустки (а.с. 61).
Тобто фактично у 2016 році позивач, не маючи на то права використав щорічну основну відпустку в кількості 30 календарних днів.
Разом з тим з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2017 року № 246, суд вбачає, що позивач вибув у чергову відпустку за 2017 рік на 15 діб з 31 серпня 2017 року по 14 вересня 2017 року. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2017 року № 268 позивач 15 вересня 2017 року прибув з чергової відпустки за 2017 рік (а.с. 62-63).
Отже, оскільки в 2016 році позивачем було використано щорічну основну відпустку в кількості 30 календарних днів, в 2017 році позивачу була надана відпустка не повної тривалості, а терміном 15 календарних днів, тобто зменшена на кількість днів незаконно використаної позивачем відпустки у 2016 році.
А відтак, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплату на час звільнення ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні другої частки щорічної основної відпустки строком 15 календарних діб на рік за 2017 рік та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні другої частки щорічної основної відпустки строком 15 календарних діб на рік за 2017 рік у розмірі 7163, 55 грн., є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.
Також суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплату на час звільнення ОСОБА_1 щорічної допомоги військовослужбовцям на оздоровлення за 2019 рік та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 2019 рік на оздоровлення у розмірі 11 054,70 грн., оскільки відповідно до довідок Військової частини НОМЕР_1 від 08.01.2020 року № 8 та від 23.03.2020 року № 321 (а.с. 69, 109), позивачу було нараховано та перераховано на картковий рахунок, згідно відомості від 09.07.2019 року, зокрема грошову допомогу на оздоровлення за 2019 рік в сумі 11 054,70 грн. Факт надходження на картковий рахунок позивача даної суми також не заперечувався представником позивача в судовому засіданні.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплату на час звільнення ОСОБА_1 грошової компенсації невиплаченої матеріальної допомоги у зв`язку з одруженням військовослужбовця для вирішення соціально-побутових питань та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію матеріальної допомоги у зв`язку з одруженням військовослужбовця для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 11 054,70 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 07.11.2007 № 1294 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Постанова № 1294), виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
Відповідно до п.п. 3 п. 5 Постанови № 1294 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), керівники державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання мають право: надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Разом з тим відповідно до пунктів 33.1 - 33.3 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року № 260 (далі - Інструкція № 260), яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
З аналізу зазначених норм законодавства суд вбачає, що матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частинивійськовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини. Проте суд зазначає, що в матеріалах справи відсутнє будь-яке звернення позивача щодо надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік у зв`язку з одруженням.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплату на час звільнення ОСОБА_1 грошової компенсації невиплаченої матеріальної допомоги у зв`язку з одруженням військовослужбовця для вирішення соціально-побутових питань та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію матеріальної допомоги у зв`язку з одруженням військовослужбовця для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 11 054,70 грн., є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Департамент фінансів Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 липня 2019 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 липня 2019 року.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 розділу VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені, зокрема, статтею 295 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення складено 15.06.2020 року.

Суддя В.О. Павлічек