Справа № 340/843/20
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2020-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 червня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/843/20
Кіровоградський окружний адміністративний суд, у складі судді Хилько Л.І., розглянув у порядку спрощеного (письмового) провадження справу
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 )
Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; адреса: військове містечко № НОМЕР_4 , м.Кропивницький-5, НОМЕР_5 )
про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (далі відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 , середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період із 13.09.2017 року по 24.02.2020 року включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період із 03.09.2017 року по 24.02.2020 року включно у розмірі 345 420,57 грн. (триста сорок п`ять тисяч чотириста двадцять гривень п`ятдесят сім копійок).
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді заступника начальника штабу 169 пересувної ремонтно-технічної бази (військова частина НОМЕР_2 Міністерства оборони України), наказом Командувача сухопутних військ Збройних Сил України від 27.06.2017 року №202, звільнений з військової служби у запас за пунктом «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Зокрема, наголошує, що індексацію його грошового забезпечення виплачено не було, що в подальшому призвело його звернення про стягнення такої у судовому порядку, наслідком якого стало винесення відповідного судового рішення. За яким фактичний розрахунок відповідачем був здійснений 24.02.2020 року. Тому, вважає, що таким чином відповідачем порушено законодавство про працю, відтак звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою суду від 17.03.2020 року у справі відкрито спрощене провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.26).
Вказана ухвала надіслана учасникам справи за правилами визначеними Кодексом адміністративного судочинства України та ними отримана, що посвідчується відповідними поштовими повідомленнями про вручення судової кореспонденції (а.с.27-30).
21.04.2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому наголошено на правомірності дій посадових осіб військової частини НОМЕР_2 при розрахунку із позивачем при його звільненні, вказує на безпідставності адміністративного позову та просить відмовити у його задоволенні (а.с.40-42).
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
За змістом частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно до ст. ст. 262, 263 КАС України, дану справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.
Судом встановлено, що майора ОСОБА_1 , заступника начальника штабу, звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 27.06.2017 року №202 у запас за пунктом а частини 6 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу з урахуванням підпункту ї пункту 1 частини 8 цієї ж статті, з 03.09.2017 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Кропивницького міського військового комісаріату м. Кропивницький (а.с.10).
В матеріалах справи міститься довідка Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії від 04.09.2017 року (а.с.18).
Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18.04.2018 року по справі №404/7994/17 номер провадження 2-а/404/212/18 позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Міністерства Оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо не включення ОСОБА_1 у довідку про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% місячного грошового забезпечення, індексації грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, отриманих протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 Міністерства Оборони України скласти щодо ОСОБА_1 довідку про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії, в яку включити щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% місячного грошового забезпечення, індексацію грошового забезпечення, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, отриманих протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби та подати її до ОСОБА_1 обласного військового комісаріату. Зобов`язано Кіровоградський обласний військовий комісаріат подати до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області довідку про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років із включенням сум щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% місячного грошового забезпечення, індексації грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, отриманих протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби (а.с.19-23).
В матеріалах справи міститься довідка Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії ОСОБА_1 від 13.08.2018 року (а.с.24).
Разом з тим, рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.12.2019 року справа №340/2588/19 позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації його грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 03.09.2017 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 03.09.2017 року (а.с.11-13).
Позивач вказує, що остаточний розрахунок відповідачем з ним було здійснено 24.02.2020 року, в підтвердження чого долучає копію банківської виписки по картковому рахунку (а.с.14).
Вважаючи дії відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 03.09.2017 року при його звільненні, протиправними та такими, що порушують його законні права та інтереси, позивач звернувся до суду за захистом порушеного на його думку, права.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Предметом пору даної справи є, встановлення правомірності дій Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 , середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період із 03.09.2017 року по 24.02.2020 року, з урахуванням індексації його грошового забезпечення.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року N 9-рп/2013, Конституційний Суд України зазначив, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3).
Відсутність механізму виплати індексації за минулі періоди не може слугувати підставою для позбавлення позивача права на отримання належних йому сум індексації грошових доходів, виплата яких гарантована статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд зазначає, що згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Україна 17.07.1997 року прийняла Закон України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» за № 475/97-ВР (далі-Конвенція) .
Пунктом 1 цього Закону визначено, що Україна повністю визначає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
23.02.2006 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини». Згідно з цим законом, при розгляді справ судами України, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського суду з прав людини повинні використовуватися як джерела права. Дане положення спрямоване на реалізацію вищевказаної конституційної норми і норм Закону України «Про міжнародні договори та угоди».
Відтак, Конвенція є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України. При цьому, на законодавчому рівні діє принцип примату норм міжнародного права у випадку, якщо вони суперечать нормам національного законодавства України.
Таким чином, норми Конвенції та практика Європейського суду з прав людини повинні застосовуватися національними судами, так само, як внутрішнє законодавство, і як норми прямої дії.
Частиною 1 ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Позивач вказує, що має право на отримання індексації грошового забезпечення у відповідності до положень чинного законодавства.
Відповідач, заперечуючи проти наявності законних підстав для здійснення індексації грошового забезпечення позивача, з огляду на фінансування з Державного бюджету України.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Абзацом 2 частини 4 статті 9 закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
За змістом частин 2, 3 статті 9 закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає закон України «Про індексацію грошових доходів населення».
Відповідно до статті 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 року №2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до ст. 1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Згідно з ч.2, 3 ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Преамбулою Закону України Про індексацію грошових доходів населення від 03.07.1991р. №1282-XII встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Згідно з ст.1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст.2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Тобто, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
Водночас, з наданого позивачем доказу судом встановлено, що ОСОБА_1 надійшли 24.02.2020 року від військової частини НОМЕР_6 , кошти у розмірі 27 905,61 грн., коментар до платежу - заробітна плата.
Представником відповідача на виконання вимог суду надано докази, з яких вбачається виплата позивачу сум грошового забезпечення з урахуванням всіх його складових із урахуванням рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18.04.2018 року по справі №404/7994/17, рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.12.2019 року справа №340/2588/19 із зазначенням всіх обов`язкових виплат грошового забезпечення, що входять до складу такого забезпечення (а.с.54-59).
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Судом встановлено, що за рішенням суду, при надходженні відповідних коштів позивачу було нараховано та виплачено присуджене йому грошового забезпечення, що не було виплачено при його звільненні, у вигляді грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, про що свідчить банківська виписка, надана позивачем.
Суд враховує, що зазначеними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.
Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду наведеною у постанові від 31.10.2019 р. у справі №828/598/17 (провадження №К/9901/23837/18).
Позивач вважає, що оскільки остаточний розрахунок при звільненні з ним був здійснений 24.02.2020, то відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, то застосуванню до такого роду спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.
Згідно частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Поряд з цим, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України).
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.
Відповідно до позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №552/3404/17, згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, що кореспондується із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя."
Таким чином, з урахуванням зазначеного, в контексті приписів ст. 116, 117 КЗпП України суд приходить до висновку, що останні спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.02.2018 у справі №805/977/16-а.
Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні N 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237- цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як вже було зазначено вище, 03.09.2017 року позивача виключено зі служби у Військовій частині НОМЕР_2 (а.с.10).
Однак, остаточний розрахунок з позивачем проведено 24.02.2020 року (а.с.14,58).
Тобто, з вказаного слідує, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день звільнення ОСОБА_1 , а з порушенням строків встановлених ст. 116 КЗпП 24.02.2020 р..
З встановлених фактичних обставин справи вбачається, що період затримки розрахунку з позивачем при його звільненні складає з 03.09.2017 року по 20.02.2020 року.
При цьому, суд вважає за потрібним звернути увагу відповідача на наступні приписи чинного законодавства.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).
З огляду на вищевказані положення чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що спірних правовідносин підлягає до застосування постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 при визначенні середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.
Відповідно до пункту 1 Порядку №100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках:
а) надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки; б) надання працівникам творчої відпустки; в) виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час; г) переведення працівників на іншу легшу нижчеоплачувану роботу за станом здоров`я; д) переведення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на іншу легшу роботу; е) надання жінкам додаткових перерв для годування дитини; є) виплати вихідної допомоги; ж) службових відряджень; з) вимушеного прогулу; и) направлення працівників на обстеження до медичних закладів; і) звільнення працівників-донорів від роботи; ї) залучення працівників до виконання військових обов`язків; й) тимчасового переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижчеоплачувану роботу; л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Щодо сумарного обчислення, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнення позивача, що на його думку підлягає стягненню на за рахунок вчинених протиправних дій Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України суми заборгованості у розмірі 345420,57 грн., то у даному випадку суд вбачає дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.
Тобто, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
З практики Європейського суду з прав людини слідує таке: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.
Суд зазначає, що не може перебрати на себе повноваження відповідача в частині обрахунку середнього заробітку з урахуванням всіх його складових та раніше здійснених перерахунків, оскільки визначальною є лише та обставина, що відповідач мав приймати рішення з урахуванням чинних приписів законодавства без звуження обсягу та змісту прав позивача.
Відтак, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково.
Відповідно до частин 1, 3 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
В матеріалах справи містяться докази щодо понесення позивачем витрат по сплаті судового збору у розмірі 3454,20 грн. (а.с.8).
Відтак, здійснені позивачем документально підтверджені витрати на оплату судового збору у сумі 1727,10 грн. підлягають пропорційно стягненню за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 260-236, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; адреса: військове містечко № НОМЕР_4 , м.Кропивницький-5, НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 , середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період із 03.09.2017 року (день звільнення) по 24.02.2020 року (день фактичного розрахунку) включно.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період із 03.09.2017 року по 24.02.2020 року з урахуванням включно.
Присудити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1727,10 грн. (одна тисяча сімсот двадцять сім гривень десять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).
Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені ст.ст.255, 295 КАС України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня отримання його копії. Згідно до пп.15.5 п.1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду Л.І. Хилько