Справа № 640/24499/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2020 року м. Київ № 640/24499/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,
розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доФінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 15 листопада 2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15 листопада 2017 року;

- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення;

- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України подати суду звіт про виконання постанови суду.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що він проходив військову службу в тилу Збройних Сил України, нарахування та виплати грошового забезпечення здійснювались відповідачем.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15 листопада 2017 року №253 на підставі наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 03 листопада 2017 року №515 позивача виключено зі списків особового складу частини.

В жовтні 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою щодо надання довідки про суми виплаченої індексації грошових доходів в період з 24 грудня 2015 року по 15 листопада 2017 року, у відповідь на яку відповідач листом №305/2059 від 21 листопада 2019 року повідомив про відсутність правових підстав для виплати такої індексації позивачу у зв`язку з відсутністю коштів на такі виплати.

З вказаними діями позивач не погоджується, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Представник відповідача у письмовому відзиві на позовну заяву послався на те, що за період з 2016 рік та на дату звільнення позивача у 2017 році індексація грошового забезпечення позивачу не проводилась, оскільки відповідно до кошторисів на вказані роки, видатків на індексацію передбачено не було.

За доводами представника відповідача, відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, представник позивача надав суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій послався на аналогічні обставини, що і у позовній заяві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) на підставі пункту 10 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зауважує, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача одночасно зазначив про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, у зв`язку з чим просив залишити позовну заяву без розгляду.

В обґрунтування клопотання про залишення позовної заяви без розгляду представник відповідача послався на те, що зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що при звільненні з військової служби та знятті військовослужбовця з останнім проводився повний розрахунок. Будь-яких претензій щодо неповного розрахунку від позивача не надходило.

У зв`язку з тим, що позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15 листопада 2017 року №253 та не виплачено індексацію грошового забезпечення при звільненні, позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав у день звільнення та мав можливість звернутись до суду, проте, скористався цією можливістю лише через 2 роки.

Враховуючи, вищевикладене представник відповідача просив залишити позовну заяву без розгляду.

У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача послався на норми трудового законодавства, які не встановлюють обмеження строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, а враховуючи, що індексація, яку просить зобов`язати нарахувати та виплатити позивача є складовою заробітної плати, за твердженнями представника позивача, позивачем не пропущено строки звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Розглянувши клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, дослідивши докази, які мають значення для правильного вирішення питання щодо залишення позовної заяви без розгляду, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з такого.

Так, у відповідності до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, зі змісту наведених норм вбачається, що початок перебігу строку звернення до адміністративного суду пов`язується з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Водночас, положення «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Крім того суд звертає увагу, що практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії» (рішення від 22.10.1996 року), «Девеер проти Бельгії» (рішення від 27.02.1980 року)).

В той же час, слід зазначити, що обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на те, що він звернувся до відповідача з заявою про виплату йому індексації в жовтні 2019 року, листом від 21 листопада 2019 року його повідомлено про відсутність підстав для здійснення таких виплат. При цьому, до адміністративного суду з вказаною позовною заявою позивач звернувся 09 грудня 2019 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду.

Наведене в сукупності свідчить про те, що позивач дізнався про порушення своїх прав саме з відповіді відповідача від 21 листопада 2019 року, а не в момент звільнення з військової служби.

Більш того, вказані правовідносини не пов`язані зі спорами щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, як н це посилається представник відповідача, а виникли виключно з підстав невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, тому, при обчисленні строку звернення до суду слід застосовувати загальні положення Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, частину 2 статті 122 КАСУ, відповідно до якої для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить висновку про своєчасність звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду з вказаною заявою та про відсутність правових підстав для задоволення клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне вирішити дану адміністративну справу по суті з ухваленням остаточного судового рішення.

Також матеріали справи містять заяву позивача про пришвидшення розгляду справу у зв`язку з її великим значенням для нього.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали справи, судом встановлені такі обставини справи.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України на різних посадах.

Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 03 листопада 2017 року №515 позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією витягу із наказу.

У відповідності до наданої суду копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15 листопада 2017 року №253 підполковника ОСОБА_1 , офіцера відділу супроводження ремонту озброєння та військової техніки управління організації з супроводження ремонту озброєння та військової техніки Озброєння Збройних Сил України, звільненого наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 03 листопада 2017 року №515 з військової служби у запас за пунктом «б» (у зв`язку з закінченням контракту) відповідно до частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 15 листопада 2017 року.

11 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Фінансового управління Генерального управління Збройних Сил України з заявою, у відповідь на яку Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України листом від 21 листопада 2019 року №305/2059 повідомив позивача про те, що за період 2016-2017 роки по день звільнення позивача з військової служби індексація не проводилась, оскільки відповідно до кошторисів на вказаний період, видатки на індексацію передбачені не були.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ, Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-III, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII, Порядком проведення індексації грошових доходів населення», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (надалі Порядок №1078).

Так, у відповідності до вимог частини 3 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ, грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-III, законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Як визначено у частині 2 статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-III, державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII.

Нормами статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Як слідує зі змісту положень статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Частинами 1, 2, 3, 4, 6 статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII також визначено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів. Індексація виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, інших видів соціальної допомоги проводиться відповідно за рахунок фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також за рахунок коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення безпосередньо визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, пунктом 1-1 цього Порядку №1078 передбачено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Згідно з абзацом 2 пункту 4 Порядку №1078 передбачено, що оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

У відповідності до пункту 5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Наведене в сукупності свідчить про те, що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що в роз`ясненнях Мінсоцполітики №10685/0/14-15/10 від 16 липня 2015 року, №252/10/136-16 від 09 червня 2016, №78/0/66-17 від 08 серпня 2017 року, зазначено, що проведення індексації грошових доходів, зокрема, грошового забезпечення військовослужбовців, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, тобто у межах коштів, передбачених на ці цілі.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для ненарахування позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 15 листопада 2017 року відповідач вказує, що індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року листопаді 2017 року у Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України не було.

Проте, такі підстави для ненарахування та невиплати індексації грошових доходів населення є такими, що суперечать вимогам діючого законодавства.

Так, Законом України «Про Збройні Сили України» визначено, що правовою основою діяльності Збройних Сил України (до структури яких входять, в тому числі, військові частини) є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», Статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонній сфері.

Тобто, відповідач повинен діяти виключно у відповідності до Закону, який має вищу юридичну силу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає відмову відповідача у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення з посиланням на відсутність коштів для її виплати є протиправною. Крім того, право позивача на нарахування та отримання індексації грошового забезпечення гарантується Законом.

Окрім того, суд зазначає, що Пунктами 2, 6 Порядку №1078 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців. Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, суд приходить висновку про те, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому, відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII та Порядку №1078 чітко визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно-правовими актами у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17.

За таких підстав, суд вважає посилання відповідача на відсутність необхідних коштів для виплати індексації грошового забезпечення необґрунтованими. До того ж, ця обставина не є належною підставою для не здійснення вказаних виплат. Крім того, відповідачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кечко проти України» зауважив, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідачем було протиправно не здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 15 листопада 2017 року.

В той же час, з метою повного та ефективного захисту прав позивача, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, оскільки судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами саме не нарахування та невиплата такої індексації, а не навпаки, як просить позивач, у зв`язку чим залишивши без задоволення позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав та охоронюваних інтересів в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем не доведено правомірність їх дій, а тому з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд вважає за необхідне частково задовольнити заявлені позовні вимоги.

Стосовно вимоги позивача щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тобто, вказаною нормою Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. При цьому, встановлення судового контролю є правом, а не обов`язком суду.

В той же час, з позивачем не доведено, а судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не дасть очікуваного результату, або що відповідач створить перешкоди для виконання такого рішення.

Оскільки позивач не навів обґрунтувань та не надав доказів, що підтверджують необхідність застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням судового рішення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його встановлення.

Стосовно вимоги про стягнення з відповідача витрат на послуги юриста в розмірі 1000,00 грн, суд виходить з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України, передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до приписів частин 1-5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що до судових витрат відносять витрати саме на професійну правничу допомогу, надану адвокатом, а не іншими особами, у тому числі, фахівцями у галузі права.

Так, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що 11 жовтня 2019 року позивач уклав з фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 договір про надання юридичних послуг №4-ап, відповідно до умов якого останній зобов`язався надати юридичні послуги, а позивач оплатити такі послуги.

У матеріалах справи також міститься копія довіреності від 14 жовтня 2019 року, відповідно до якої ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 представляти свої інтереси у тому числі у судових органах, а також копія диплома серії НОМЕР_2 , виданого ОСОБА_2 про те, що останній у 2008 році закінчив Київський національний університет внутрішніх справ і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста.

Тобто, між позивачем та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 в результаті укладення вказаного вище договору, виникли договірні зобов`язання, що не суперечить вимогам діючого законодавства.

В той же час, суд наголошує, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 має статус адвоката.

При цьому, витрати, пов`язані з наданням юридичних послуг іншими особами, окрім осіб, які мають статус адвоката, не належать до судових витрат, зокрема, до витрат на професійну правничу допомогу у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, що, в свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав для задоволення вимог щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат у розмірі 1000,00 грн.

Зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 5-11, 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 15 листопада 2017 року.

3. Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, ) нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за період з 01 січня 2016 року по 15 листопада 2017 року.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII.

Суддя Н.А. Добрівська