Справа № 826/5043/17
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5043/17 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді: Чаку Є.В.

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря: Муханькової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення грошової допомоги, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача грошової допомоги у розмірі 9551,01 грн.; зобов`язання відповідача вирішити питання про преміювання ОСОБА_1 за фактично відпрацьований час в період з серпня 2016 року по лютий 2017 року на рівні середнього розміру премії за посадою начальника відділу у складі Департаменту Державної фіскальної служби України у відповідному місяці.

Окружний адміністративний суд міста Києва своїм рішенням від 02 березня 2020 року відмовив у задоволенні позову.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати останнє та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги апелянт зазначила, що відповідачем було порушено законодавство, яке регламентує питання надання роботодавцем відпустки найманому працівнику. Вказаний факт був встановлений уповноваженим територіальним органом відповідного центрального органу виконавчої влади. На думку позивачки, за наявності не скасованого припису вказаного уповноваженого органу підстав для порушення перед судом питання щодо визнання незаконними дій відповідача щодо ненадання їй відпустки не було.

Також апелянт зазначила, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що позовна вимога про стягнення з відповідача не виплаченої позивачу премії обґрунтована недотриманням суб`єктом владних повноважень вимог власного організаційно-розпорядчого акту. Зокрема, на думку позивача, відповідачем не наведено обґрунтувань з приводу виплати позивачу премії у розмірі 0 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проходила державну службу в органах Міністерства доходів і зборів України. З 10.11.2014 року її було переведено до апарату Державної фіскальної служби України на посаду начальника відділу протокольної роботи управління організаційно-технічної підтримки Департаменту міжнародних зв`язків.

У зв`язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності Державної фіскальної служби України 20.05.2016 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади.

03.02.2017 року Голова Державної фіскальної служби України видав наказ № 157-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким позивачку звільнено з 03.02.2017 року з посади начальника відділу протокольної роботи управління організаційно-технічної підтримки Департаменту міжнародних зв`язків за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності Державної фіскальної служби України, із виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати та грошової компенсації за 69 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та 44 календарних дні додаткової відпустки.

У матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 від 16.01.2017 року (зареєстрована ДФС України 19.01.2017 року), в якій остання просила надати їй частину оплачуваної основної щорічної відпустки невикористаної за раніше відпрацьований час з 06.02.2017 року по 24.02.2017 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення.

Відповідачем відпустку позивачці надано не було.

У зв`язку з наведеним, за зверненням позивача відносно відповідача головним державним інспектором Головного управління Держпраці у Київській області було проведено позапланову перевірку, за результатами якої встановлено порушення відповідачем вимог частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки» та винесено припис від 03.03.2017 року № 26-235/225-161 на усунення порушень вимог трудового законодавства, а саме приписано дотримуватися виконання вимог частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки».

Позивачка вважаючи свої права порушеними звернулася до суду з даним позовом про стягнення з відповідача суми невиплаченої грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Крім того, позивачка вважає, що відповідач всупереч законодавства про оплату праці безпідставно не нараховував та не виплачував їй щомісячну премію за період з серпня 2016 року по лютий 2017 року.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Кконституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею ст.47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 3, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про відпустки» передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Згідно ч. 1,2 ст. 12, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Отже право працівника на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку за наявності передбачених для того законом підстав, є логічно обумовленим та прямо похідним від права на отримання самої оплачуваної відпустки. Тож, виплата компенсації за невикористану відпустку за своєю суттю є відповідною гарантією з боку держави, яка визнає за особою право одержати грошову винагороду замість належних їй днів відпочинку, які не були використані.

З матеріалів справи вбачається, що 16.01.2017 року позивачка звернулась до ДФС України з заявою, в якій просила надати їй частини оплачуваної основної щорічної відпустки невикористаної за раніше відпрацьований час з 06.02.2017 року по 24.02.2017 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення.

Відповідачем вказану заяву позивача розглянуто не було, водночас 03.02.2017 року прийнято наказ № 157-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

При цьому при звільненні позивачу виплачена грошова компенсація за 69 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та 44 календарних дні додаткової відпустки, чим виконано вищенаведені норми.

Позивачка, вважаючи свої права порушеними, звернулася до Головного управління Держпраці у Київській області з заявою.

На підставі зверненням позивача Головним управлінням Держпраці у Київській області було проведено позапланову перевірку відповідача, за результатами якої встановлено порушення відповідачем вимог частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки» та винесено припис від 03.03.2017 року № 26-235/225-161.

У вказаному приписі зазначено: дотримуватися виконання вимог ч.1 ст.3 Закону України «Про відпустки».

Колегія суддів зазначає, що вказаним приписом рекомендовано відповідачу дотримуватись вимог Закону України «Про відпустки», проте не зобов`язано надати позивачу відпустку чи виплатити грошову допомогу.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач не оскаржує протиправної бездіяльності відповідача щодо ненадання їй відпустки за вказаною заявою, а просить стягнути з відповідача на її користь грошову допомогу у розмірі 9551,01 грн.

Колегія суддів зазначає, що системний аналіз Закону України «Про відпустки» та Закону України «Про державну службу» свідчить про те, що допомога на оздоровлення надається лише при наданні щорічної відпустки. У випадку виплати компенсації за невикористану відпустку грошова допомога (допомога на оздоровлення) не виплачується.

В даному випадку, щорічна основна відпустка позивачу за її заявою від 16.01.2017 року не надавалась, у зв`язку з чим у відповідача були відсутні підстави для виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення.

Установивши, що позивачу виплачувалася компенсація за невикористані дні відпустки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача грошової допомоги (допомоги на оздоровлення).

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача вирішити питання про преміювання ОСОБА_1 за фактично відпрацьований час в період з серпня 2016 року по лютий 2017 року на рівні середнього розміру премії за посадою начальника відділу у складі Департаменту Державної фіскальної служби України у відповідному місяці, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 8 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що структура заробітної плати включає:

- основну заробітну плату - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

- додаткову заробітну плату - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про державну службу» держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; 5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; 6) премії (у разі встановлення).

За результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать: 1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності; 2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу.

При цьому, загальний розмір премій, передбачених пунктом 2 цієї частини, які може отримати державний службовець за рік, не може перевищувати 30 відсотків фонду його посадового окладу за рік.

Умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади на момент виникнення спірних правовідносин були врегульовані Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 (далі по тексту також - Постанова № 268).

Вказаною Постановою № 268 керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови (у тому числі центральних органів виконавчої влади, до яких відноситься Відповідач), у межах затвердженого фонду оплати праці було надано право, окрім іншого, здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи. Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання відповідного органу.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що здійснення преміювання є правом керівника відповідного державного органу, а не його обов`язком.

Преміювання працівників Державної фіскальної інспекції України проводилося на підставі Положення про преміювання працівників апарату Державної фіскальної служби України, затвердженого наказом ДФС України від 09.12.2015 року № 973.

Відповідно до п.4.1 Положення розмір місячної премії залежить від особистого внеску працівника в загальний результат роботи ДФС з урахуванням таких критеріїв, як: ініціативність у роботі; якість виконання завдань; терміновість виконання завдань, виконавська дисципліна; виконання додаткового обсягу завдань; трудова дисципліна .

Пунктом 4.9 вказаного Положення передбачено, що за період відпусток (основної, додаткової та інших, передбачених законодавством), тимчасової непрацездатності та в інших випадках, коли згідно із законодавством виплата проводиться із розрахунку середньої заробітної плати, місячна премія не нараховується.

Судом встановлено, згідно наказів ДФС України «Про преміювання працівників ДФС» від 27.09.2016 року № 117-ф, від 25.10.2016 року № 128-ф, від 28.11.2016 року № 144-ф, від 23.12.2016 року № 159-ф, від 23.12.2016 року № 159-ф, від 23.12.2016 року № 160-ф, 24.02.2017 року № 22-ф, від 24.03.2017 року № 40-ф, а також подань на преміювання працівників за серпень 2016 року, за вересень 2016 року, за жовтень 2016 року, за листопад 2016 року, за грудень 2016 року, за січень 2017 року, за лютий 2017 року - позивачу визначено суму премії у розмірі 0,00 грн.

Згідно даних табелів обліку використання робочого часу Департаменту міжнародних зв`язків за серпень 2016 року-лютий 2017 року, позивачем було відпрацьовано: у серпні 2016 року - 9 робочих днів, а 13 робочих днів вона перебувала у відпустці; у вересні 2016 року - 11 робочих днів, а 11 робочих днів вона перебувала на лікарняному; у жовтні 2016 року - 9 робочих днів, а 11 робочих днів вона перебувала на лікарняному; у листопаді 2016 року - 18 робочих днів, а 4 робочі дні вона перебувала на лікарняному; у грудні 2016 року - 22 робочі дні; у січні 2017 року - 2 робочі дні, а 18 робочих днів вона перебувала на лікарняному, у лютому 2017 року - 3 робочі дні.

Факт перебування позивачки кожного місяця у відпусті та/або на лікарняному додатково підтверджує правомірність дій відповідача щодо не нарахування позивачу премії у відповідний період.

При цьому доцільно звернути увагу на Рекомендації Комітету Європи №R(8O)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980 р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя, від так завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Отже, з огляду на викладене та положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній при вирішенні справи та ухваленні судового рішення не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повноваження відповідача щодо вирішення питання про преміювання є його виключною компетенцією, тож вимоги позивача щодо зобов`язання ДФС України вирішити питання про преміювання позивача є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення від 21.01.1999 р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

В даному випадку доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 10.06.2020 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І. Мєзєнцев