Справа № 240/12073/19
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2020-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2020 року справа №240/12073/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського окружного адміністративного суду, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

Суть спору: до Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Житомирського окружного адміністративного суду (далі також відповідач) за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Державної судової адміністрації України (далі також третя особа), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Житомирського окружного адміністративного суду щодо ненарахування та невиплати судді Житомирського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, встановленому первинною редакцією статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру посадового окладу судді у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на рівні 3200 грн. за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, статтею 8 Закону України від 07.12.2017 № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на рівні 3723 грн. за період з 01.01.2018 по 31.10.2018;

- зобов`язати Житомирський окружний адміністративний суд нарахувати та виплатити судді Житомирського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівську винагороду у розмірі, встановленому первинною редакцією статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру посадового окладу судді у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на рівні 3200 грн. за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, статтею 8 Закону України від 07.12.2017 № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на рівні 3723 грн. за період з 01.01.2018 по 31.10.2018.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що згідно з Рішенням Конституційного Суду від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 розмір посадового окладу місцевого суду, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання має визначатись відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI в первинній редакції та становити 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII установлено на 2017 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200 грн. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року № 2246-VIII установлено на 2018 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3723 грн.

Проте відповідачем, у порушення вказаних норм, нараховано та виплачено ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року з розрахунку посадового окладу в розмірі 16000,00 грн., а за період з 01 січня 2018 року по 31 жовтня 2018 року з розрахунку посадового окладу в розмірі 17620,00 грн.

Розпорядженням Житомирського окружного адміністративного суду від 04.12.2019 адміністративну справу № 240/12073/19 за позовом ОСОБА_1 до Житомирського окружного адміністративного суду про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії направлено до Сьомого апеляційного адміністративного суду для визначення підсудності.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2019 адміністративну справу № 240/12073/19 направлено для розгляду до Київського окружного адміністративного суду.

За результатом автоматизованого розподілу вказану адміністративну справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Кушнової А.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі №240/12073/19, розгляд якої вирішено здійснювати без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Вказаною ухвалою також залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Державну судову адміністрацію України.

Відповідач проти позову заперечує, у відзиві на позов зазначає, що частиною 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Водночас вказує, що пунктом 3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII, який набрав чинності 01.01.2017, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. При цьому, з 22 липня 2018 року діє нова редакції пункту 3 зазначеного розділу, згідно з якою слово та цифри « 1600» замінено словами та цифрами «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року».

Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2017 року встановлено у розмірі 1600 гривень. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року № 2246-VIII прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2018 року становить 1762 гривні.

З огляду на вказані приписи та відсутність відомостей щодо проходження суддею ОСОБА_1 кваліфікаційного оцінювання, відповідач зазначає, що у спірний період суддівська винагорода виплачувалась позивачу виходячи з розміру посадового окладу 16000 (1600Ч10) грн. у 2017 році, з розміру посадового окладу 17620 (1762Ч10) грн. з 01 січня 2018 року по 31 жовтня 2018 року.

Таким чином, відповідач вважає, що при обрахунку та виплаті судді ОСОБА_1 суддівської винагороди у спірний період, Житомирський окружний адміністративний суд діяв на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Третя особа правом на подання пояснень по суті спору не скористалась.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи не звертались.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

Указом Президента України про призначення суддів від 25.07.2013 № 391/2013 ОСОБА_1 було призначено суддею Лугинського районного суду Житомирської області строком на п`ять років (а.с.16-18).

Указом Президента України від 23.01.2016 № 20/2016 позивача переведено на посаду судді Житомирського окружного адміністративного суду (а.с.19).

Згідно з наказом Житомирського окружного адміністративного суду від 02.02.2016 ОСОБА_1 зараховано на посаду судді Житомирського окружного адміністративного суду з 02.02.2016 (а.с.20).

Відповідно до рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 31.10.2018 №1903/ко-18 за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання суддю Житомирського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 визнано такою, що відповідає займаній посаді (а.с.21-23).

Указом Президента України від 17.04.2019 № 148/2019 позивача призначено суддею Житомирського окружного адміністративного суду безстроково (а.с.24-26).

Відповідно до розрахункового листа за 2017 рік Житомирського окружного адміністративного суду, суддівська винагорода нарахована ОСОБА_1 виходячи з посадового окладу судді за січень 2017 року в розмірі 16000,00 грн., за лютий 2017 року в розмірі 12000,00 грн., за березень 2017 року в розмірі 16000,00 грн., за квітень 2017 року в розмірі 12631,58 грн., за травень 2017 року в розмірі 13600,00 грн., за червень 2017 року в розмірі 16000,00 грн., за липень 2017 року в розмірі 16000,00 грн., за серпень 2017 року в розмірі 13090,91 грн., за вересень 2017 року в розмірі 16000,00 грн., за жовтень 2017 року в розмірі 12190,48 грн., за листопад 2017 року в розмірі 13818,18 грн., за грудень 2017 року в розмірі 15200,00 грн. (а.с.35).

Згідно з розрахунковим листом за 2018 рік Житомирського окружного адміністративного суду суддівська винагорода нарахована ОСОБА_1 , виходячи з посадового окладу судді за січень 2018 року в розмірі 16000,00 грн., за лютий 2018 року в розмірі 13600,00 грн., за березень 2018 року в розмірі 16000,00 грн., за квітень 2018 року в розмірі 9600,00 грн., за травень 2018 року в розмірі 13600,00 грн., за червень 2018 року в розмірі 15200,00 грн., за липень 2018 року в розмірі 16000,00 грн., за серпень 2018 року в розмірі 27745,00 грн., за вересень 2018 року в розмірі 16739,00 грн., за жовтень 2018 року в розмірі 13615,45 грн. (а.с.36).

02 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду із заявою щодо перерахунку та виплати суддівської винагороди у розмірі, встановленому первинною редакцією статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру посадового окладу судді у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на рівні 3200 грн. за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, статтею 8 Закону України від 07.12.2017 № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на рівні 3723 грн. за період з 01.01.2018 по 31.10.2018 (а.с.27-30).

Листом від 03.12.2019 № 02-09/24610-19 Житомирським окружним адміністративним судом повідомлено, що правові підстави для здійснення перерахунку та виплати суддівської винагороди із застосуванням мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадового окладу в період з 01 січня 2017 року по 31 жовтня 2018 року відсутні (а.с.31-34).

Не погодившись із розміром нарахованої та виплаченої суддівської винагороди за період з 01.01.2017 по 31.10.2018, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Серед таких гарантій виділено: особливий порядок його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; недоторканність та імунітет судді; незмінюваність судді; порядок здійснення правосуддя, таємниця ухвалення судового рішення; заборона втручання у здійснення правосуддя; відповідальність за неповагу до суду чи судді; функціонування органів суддівського врядування та самоврядування; забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; право судді на відставку, а також окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, зокрема надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, а також від 4 грудня 2018 року №11-р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 2453-VІ, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародних правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Так, відповідно до положень Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» від 1998 року рівень винагороди за виконання суддями професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку і, таким чином, вплинути на їхню незалежність та неупередженість. Також у Рекомендаціях Комітету міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року № (94)12 та від 17 листопада 2010 року №(2010)12 передбачено, що кожна держава має забезпечити узгодженість між статусом, винагородою суддів і гідністю їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Тому суддівську винагороду необхідно розглядати і як «запобіжник» вчинення корупційних правопорушень суддями.

Відповідно до Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, термін повноважень суддів, їх незалежність, безпеку, відповідну винагороду, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Також Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя від 1983 року установлює, що строк перебування суддів на посадах, їхня незалежність, соціальні гарантії, адекватна оплата і умови праці гарантуються законом і не можуть скорочуватися.

У пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Відповідно до чинної до 31 грудня 2014 року частини першої статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За приписами частин другої, третьої статті 129 цього ж Закону суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 Закону № 2453 (у редакції Закону України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013 №716-VII, який набрав чинності з 01.01.2014) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Отже, Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013 №716-VII, який набрав чинності з 01.01.2014, було виключено положення щодо виплати суддям місцевого суду посадового окладу з 1 січня 2014 року у розмірі 12 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII з ч.3 ст. 129 Закону України №2453 виключено положення, відповідно до якого з 01 січня 2015 року встановлений посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Окрім того, вказаним Законом у статті 129 Закону України №2453 у частині першій слова «та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами» виключено.

Отже, з 01 січня 2015 року частина перша статті 129 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» діяла у такій редакції: суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України».

Верховною Радою України 12.02.2015 прийнято Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII, яким Закон України № 2453 викладено у новій редакції.

Так, ч. 3 ст. 133 Закону №2453 (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII, який набрав чинності з 29.03.2015) передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Згідно з ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII), який набрав чинності 30.09.2016, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 ст.135 Закону №1402-VIII передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до п.22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

За умовами п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст.529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).

Таким чином, Верховна Рада України шляхом внесення змін до Закону № 2453 Законом № 716-VII, Законом № 76-VIII та Законом № 192-VIII періодично змінювала (зменшувала) розмір посадового окладу судді місцевого суду як базової складової винагороди судді.

Як установлено з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач станом на день виникнення спірних правовідносин ще не пройшла кваліфікаційного оцінювання суддів відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII.

За наведеного правового регулювання, беручи до уваги, що позивач не проходила кваліфікаційного оцінювання, у період з 01 січня 2017 року по 31 жовтня 2018 року суддівська винагорода повинна була нараховуватись і виплачуватись позивачці відповідно до приписів Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів», частиною третьою статті 129 якої обумовлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 15 мінімальних заробітних плат.

Суд ураховує, що Конституційним Судом України 04 грудня 2018 року прийнято рішення №11-р/2018 (справа за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII.

Зазначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України відповідає приписам Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше - на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність.

11 березня 2020 року Конституційним Судом України було прийнято рішення № 4-р/2020 (справа за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року N 1402-VIII та інш.), в якому проаналізувавши положення частини першої статті 124 Основного Закону України про те, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя, Конституційний Суд України констатував, що наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Тому суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу, яка згідно з частиною другою статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 складається з посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що у свою чергу є посяганням на гарантію незалежності судді у вигляді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначає про те, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Відповідач вважає, що вказаний нормативно-правовий акт є чинним та не був визнаний неконституційним, а тому, на думку відповідача, розрахунковою величиною, яка має бути застосована під час визначення розміру суддівської винагороди, є саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлений законом про Державний бюджет, а не мінімальна заробітна плата, з приводу чого суд зазначає таке.

Пунктом 8 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України передбачено, що законом про Державний бюджет України визначається розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року №1801-VIII у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі з 1 січня 2017 року 1600,00 грн.

Відповідно до статті 8 цього ж Закону установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня 3200,00 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року визначено, що з 1 січня 2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1762,00 грн.

У 2018 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становить 3723,00 грн. (стаття 8 вказаного Закону).

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року (далі Закон №1774) встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

З аналізу положень Закону №1774 слідує, що вказаний нормативно-правовий акт передбачав внесення змін до великої кількості законодавчих актів України (зокрема, Кодексу законів про працю України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законів України «Про пенсійне забезпечення», «Про державну службу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про прокуратуру», «Про судову експертизу», «Про оплату праці» тощо), а отже, не може вважатися спеціальним законом з питань судоустрою та статусу суддів, а є загальним законодавчим актом.

Окрім цього, пунктом 53 Закону № 1774 не передбачено внесення змін до Закону №2453-VI щодо необхідності застосування розрахункової величини у розмірі 1762,00 грн. для визначення посадового окладу судді. Тобто, цим Законом не внесено відповідних змін до Закону № 2453.

Суд вважає, що положення Закону № 2453, що передбачають механізм визначення посадового окладу судді в залежності від розміру мінімальної зарплати, необхідно розглядати як спеціальний нормативно-правовий акт.

Отже, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону, тобто Закону №2453, а положення Закону №1774-VIII слід вважати загальними нормами.

Також про пріоритетність спеціальних норм права над загальними зазначено і в судовій практиці Європейського суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Фадєєва проти Росії» від 9 червня 2005 року, зазначено, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку необхідності втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції.

Наведена правова позиція відповідає принципу правової визначеності, що спрямований на реалізацію принципу верховенства права, проголошеного у статті 8 Конституції України та статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, та надає право державі встановлювати на національному рівні спеціальні механізми правового регулювання певного кола суспільних відносин (відмінні від загальних), і зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані у таких випадках.

Крім того суд, надаючи оцінку іншим доводам позивача щодо неправомірності застосування відповідачем положень Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIІІ до спірних правовідносин з огляду на те, що зміни до законів про Державний бюджет на 2017, 2018 і 2019 роки у зв`язку із прийняттям Закону №1774-VIІІ не вносились, що виключає на думку позивача можливість їх застосування, суд зазначає таке.

06 грудня 2016 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII, відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого останній набрав чинності з 01 січня 2017 року.

Вказаний Закон не має преамбули або статті, яка визначає сферу його дії.

Як вже зазначено судом з аналізу положень Закону №1774 останній передбачав внесення змін до великої кількості законодавчих актів України (зокрема, Кодексу законів про працю України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законів України «Про пенсійне забезпечення», «Про державну службу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про прокуратуру», «Про судову експертизу», «Про оплату праці» тощо).

У Пояснювальній записці до законопроекту №5130 від 15.09.2016 (Закон №1774), який було поданий на розгляд до Верховної Ради України в порядку законодавчої ініціативи Кабінетом Міністрів України, зазначено, що проект акта розроблено відповідно до плану пріоритетних дій Уряду на 2016 рік, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.05.2016 №418-р. Проект акта спрямований на вдосконалення законодавства щодо підвищення мінімальних розмірів оплати праці та страхових виплат, Проектом акта пропонується внести зміни до ряду законодавчих актів, якими передбачається, зокрема, в частині оплати праці: створення правових умов для ефективного соціального діалогу, спрямованого на встановлення розмірів мінімальної заробітної плати на рівні, вищому від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та заміна прив`язки розмірів посадових окладів від мінімальної заробітної плати до прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В якості фінансово-економічного обґрунтування прийняття поданого законопроекту вказано, що реалізація проекту акта сприятиме збалансуванню Державного бюджету України та ефективному і раціональному використанню бюджетних коштів. У 2017 році економія коштів Пенсійного фонду України має скласти орієнтовно близько 3 млрд. гривень.

Отже, за наведеним обґрунтуванням, заміна прив`язки розмірів посадових окладів від мінімальної заробітної плати до прожиткового мінімуму для працездатних осіб мало сприяти збалансуванню Державного бюджету України та ефективному і раціональному використанню бюджетних коштів, проте жодним чином не йшлося про зміну підходу до визначення суддівської винагороди чи посадового окладу судді.

Суд повторює, що пунктом 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень.

При цьому суд зазначає, що ні Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIІІ, який застосовує відповідач при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачу, ні будь-яким іншим нормативно-правовим актом не скасовані та не внесені зміни до частини 2 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"№1402-VIII, пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII, частин 1, 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010, статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VIII, статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 № 2246-VIII.

Положеннями частини 2 статті 130 Конституції України закріплено, що жодний інший закон, окрім закону про судоустрій, не може містити норм щодо врегулювання суддівської винагороди, в тому числі такі інші закони не можуть містити бланкетні норми, які підміняють, змінюють чи врегульовують правовий зміст поняття суддівської винагороди, розміру такої винагороди чи будь-яких її складових.

Європейський суд з прав людини, зокрема, у рішенні від 10.03.2011 у справі Сук проти України (заява №10972/05) виклав правову позицію та зазначив, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23 рішення справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00).

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що відповідач з 01.01.2017 при обчисленні суддівської винагороди позивачу повинен керуватися приписами частини 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ, статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VIII, статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 №2246-VIII.

Натомість, відповідач при обчисленні суддівської винагороди позивачу керувався нормами пункту 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII у частині застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини у розмірі 1600,00 гривень, що не відповідає розміру мінімальної заробітної плати (3200,00 гривень), встановленому з 01.01.2017 статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" №1801-VIII, та розміру мінімальної заробітної плати (3723,00 гривень), встановленому з 01.01.2018 статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" №2246-VIII.

Статтею 3 Закону України від 24.03.1995 за №108/95-ВР "Про оплату праці" (далі - Закон №108/95-ВР) визначено, що мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці (частина 4).

Відповідно до статті 8 Закону №108/95-ВР держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Відповідно до статті 10 цього Закону розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об`єднань профспілок і спільного представницького органу об`єднань організацій роботодавців на національному рівні (частина 1).

Розмір мінімальної заробітної плати не може бути зменшено в разі зменшення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 2).

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік (частина 3).

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України законом про Державний бюджет України визначаються, зокрема, розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.

Разом з тим, в межах здійснення державного регулювання оплати праці, як це передбачено статтею 8 Закону №108/95-ВР, державою прийнятий Закон №1774-VIIІ, яким встановлені особливі умови визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а саме, шляхом застосування починаючи з 01.01.2017 в якості розрахункової величини при їх визначенні мінімальної заробітної плати на рівні 1600 гривень, а не 3200 гривень.

При цьому суд зазначає, що положення пункту 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIІІ можуть бути застосовані лише після внесення відповідних змін чи доповнень до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" №1801-VIII, які в силу приписів частини 1 статті 52 Бюджетного кодексу України можуть вноситися виключно законами про внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Однак, відповідних змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" №1801-VIII не вносилося, як і до Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" №2246-VIII, а сам Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIІІ - не є законом про внесення змін ні до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" №1801-VIII, ні до Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" №2246-VIII, ні до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 за №2453-VІ.

Суд також вважає за необхідне зазначає, що відповідно до пункту 8 частини 5 статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII незалежність суддів, зокрема, забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Частиною 7 вказаної статті визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Незалежність як складова конституційного статусу суддів гарантується Конституцією України і забезпечується, зокрема, особливим порядком державного фінансування та належними умовами для функціонування судів і діяльності суддів шляхом визначення у Державному бюджеті України окремо видатків на утримання судів, а також надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди.

Суд вважає, що застосування відповідачем пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII звужує зміст та обсяг визначених Конституцією України та Законом гарантій незалежності судді.

Нарахування і виплата відповідачем позивачу суддівської винагороди з врахуванням посадового окладу в розмірі 16000,00 гривень замість 32000,00 гривень впродовж 2017 року та в розмірі 17620,00 гривень замість 37230,00 гривень в період з 01.01.2018 по 31.10.2018 є реальним звуженням права позивача на належне матеріальне забезпечення, визначене Законом.

Щодо питання матеріального забезпечення суддів, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді (частина сьома статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що починаючи з 1 січня 2017 року розрахункова величина у розмірі 1600,00 грн., що визначена у Законі № 1774, який не є спеціальним нормативно-правовим актом у питаннях регулювання правового статусу суддів та судоустрою, суттєво знизила рівень гарантій незалежності суддів, оскільки посадовий оклад при визначенні суддівської винагороди обчислюється не з огляду на правомірні очікування суддів (з розміру мінімальної заробітної плати), а з розрахункової величини, удвічі нижчої.

Такий висновок відповідає правовій позиції Конституційного Суду України у рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, за яким положення частин третьої і десятої статті 133 Закону №2453 було визнано неконституційними.

Констатуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Житомирський окружний адміністративний суд протиправною не здійснив нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, встановленому первинною редакцією статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру посадового окладу судді у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на рівні 3200 грн. за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, статтею 8 Закону України від 07.12.2017 № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на рівні 3723 грн. за період з 01.01.2018 по 31.10.2018, чим обмежив ОСОБА_1 у праві отримувати суддівську винагороду в розмірі, встановленому Законом України «Про судоустрій та статус суддів».

У зв`язку з цим суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про зобов`язання Житомирського окружного адміністративного суду нарахувати та виплатити судді Житомирського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівську винагороду у розмірі, встановленому первинною редакцією статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру посадового окладу судді у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на рівні 3200 грн. за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, статтею 8 Закону України від 07.12.2017 № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на рівні 3723 грн. за період з 01.01.2018 по 31.10.2018.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованими і підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а доказів понесення нею інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Житомирського окружного адміністративного суду щодо ненарахування та невиплати судді Житомирського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, встановленому первинною редакцією статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру посадового окладу судді у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на рівні 3200,00 грн. за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, статтею 8 Закону України від 07.12.2017 № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на рівні 3723,00 грн. за період з 01.01.2018 по 31.10.2018.

3. Зобов`язати Житомирський окружний адміністративний суд (ідентифікаційний код: 34854954; місцезнаходження: 10014, м. Житомир, вул. Мала Бердичівська, буд. 23) нарахувати та виплатити судді Житомирського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) суддівську винагороду у розмірі, встановленому первинною редакцією статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру посадового окладу судді у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на рівні 3200,00 грн. за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, статтею 8 Закону України від 07.12.2017 № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» на рівні 3723,00 грн. за період з 01.01.2018 по 31.10.2018.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складення рішення суду 12.06.2020.

Суддя Кушнова А.О.