Справа № 160/3802/20
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2020-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2020 року Справа № 160/3802/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Юхно І. В.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови, -
07.04.2020 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, у якому позивач просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН27/1809/АВ/ТД-ФС/49 від 11.03.2020 року щодо накладення штрафу в розмірі 141690,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не погоджується з оскаржуваною постановою, вважаючи її протиправною, з огляду на наступне:
- до позивача як платника єдиного податку другої групи на час вирішення справи та винесення постанови про накладення такого покарання за ст. 265 Кодексу Законів про працю, уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області за діючою нормою повинно застосовуватись попередження;
- до отримання оскаржуваної постанови позивач не отримувала жодних потових повідомлень, повідомлень електронним або телефонним зв`язком про розгляд справи про накладення штрафу, про розгляд справи та винесення рішення по ній позивач не була проінформована;
- з урахуванням того, що цивільно-правовий договір, укладений 09.01.2020 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у встановленому порядку недійсним не визнано, а орган Держпраці не має повноважень на визнання недійсними укладених цивільно-правових договорів (або визнавати договори трудовими, чи на власний розсуд тлумачити їх умови), а вищезазначені характерні ознаки притаманні саме цивільно-правовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником, висновок, викладений в акті інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ДН27/1809/АВЮ та відповідно винесену на його підставі постанову №ДН27/1809/АВ/ТД-ФС/49 від 11.03.2020 року щодо накладання штрафу в розмірі 141 690 грн. 00 коп. слід визнати безпідставною та такою, як підлягає скасуванню.
На думку позивача, оскаржувана постанова є протиправною, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) сторони повідомленні відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), що підтверджується матеріалами справи.
19.05.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому ГУ Держпраці у Дніпропетровській області позовні вимоги не визнало та просило суд відмовити в їх задоволенні, з огляду на таке:
- 22.01.2020 року в останній день інспекційного відвідування за результатами інспекційного відвідування був складений акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ДН27/1809/АВ від 22.01.2020 року;
- 27.01.2020 року за вхід. №18 на адресу відповідача надійшли заперечення до акту інспекційного відвідування;
- Головне управління не вказує на нікчемність укладеного цивільно-правового договору, не визнає його недійсним, а вказує на те, що цивільно-правовий договір містить ознаки, притаманні саме трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником;
- позивачем було виконано припис, винесений за результатами інспекційного відвідування, та надано повідомлення, в якому зазначено, що позивачем наказом №5 від 31.01.2020 року про прийняття на роботу ОСОБА_2 прийнятий на роботу на посаду вантажник з 03.02.2020 року, наказом №02 від 30.01.2020 року затверджений новий штатний розпис в кількості 8,5 штатних одиниць.
Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1, 2 ст.257, ч.1 ст.260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст.262 КАС України підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 03.01.2020 року ГУ Держпраці у Дніпропетровській області винесено наказ «Про призначення інспекційного відвідування» №16-І, відповідно до якого у період з 10.01.2020 року по 22.01.2020 року призначено інспекційне відвідування зі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за юридичною адресою: АДРЕСА_1 , та фактичною адресою: АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Підставою для призначення перевірки є звернення працівника вхід. №С-1648 від 23.12.2019 року щодо порушення стосовно нього законодавства про працю.
У період з 10.01.2020 року по 22.01.2020 року працівниками ГУ Держпраці у Дніпропетровській області проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , за результатами якого складено акт від 22.01.2020 року №ДН27/1809/АВ.
Актом інспекційного відвідування від 22.01.2020 року №ДН27/1809/АВ встановлено порушення ч.1 ст. 21, ч.1, 3 ст. 24 Кодексу Законів про працю України в частині відсутності офіційного працевлаштування 1 найманого працівника, та вчинено дії, спрямовані на приховування трудових відносин шляхом укладання договору цивільно-правового характеру, що заборонено п. 2 ч. 5 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення».
04.02.2020 року відповідачем супровідним листом повідомлено позивача про одержання 31.01.2020 року акта інспекційного відвідування з підписом позивача на акті з поміткою «зауваження до акту будуть надані протягом трьох робочих днів».
30.01.2020 року на підставі акту інспекційного відвідування складено припис про усунення виявлених порушень №ДН27/1809/АВ/П, яким зобов`язано відповідача усунути виявлені порушення.
11.03.2020 року ГУ Держпраці у Дніпропетровській області винесено оскаржувану постанову №ДН27/1809/АВ/ТД-ФС/49 про накладення штрафу у розмірі 141690,00 грн.
Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 1 Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.
Згідно статті 162 Конвенції Міжнародної організації № 81 1947 року, ратифікованої Законом № 1985-ІV (1985-15) від 08.09.2004 року, інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їх повноваження, зокрема мають право здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються.
Відповідно до статті 16 Конвенції Міжнародної організації № 81 1947 року, ратифікованої Законом № 1985-ІV (1985-15) від 08.09.2004 року, інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.
Повноваження щодо нагляду і контролю за додержанням роботодавцями законодавства про працю встановлені Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України) та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно ст. 12 Конвенції Міжнародної організації праці № 81 1947 року «Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі» (Конвенцію ратифіковано Законом №1985-IV від 08.09.2004) Інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право:
a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції;
b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та
c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема:
i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги;
iii) зобов`язувати вивішувати об`яви, які вимагаються згідно з правовими нормами;
iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.
У разі інспекційного відвідування інспектори повідомляють про свою присутність роботодавцю або його представнику, якщо тільки вони не вважатимуть, що таке повідомлення може завдати шкоди виконанню їхніх обов`язків
Так, відповідно до статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Отже, законодавець визначив, що порядок здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю повинен бути визначений Кабінетом Міністрів України.
На реалізацію цієї правової норми постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 р. № 823 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок № 823), згідно із п. 2 якого державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96 (далі Положення № 96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Відповідно до пп. 5 п. 4 та п. 50 Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області, затверджене наказом Міністерства соціальної політики України від 27.03.2015 року № 340 (далі Положення № 340) Управління Держпраці відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Управління Держпраці.
Частинами 4, 5 статті 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" визначено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частини першої, четвертої, шостої-восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої-четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої-четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону (частина 5 статті 2 Закону №877-V).
Відповідно до пункту 1 Порядку №823 цей Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1986-IV, та Законом України «Про основі засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Згідно до пункту 2 Порядку №823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 823 інспекційні відвідування проводяться з таких підстав:
1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю;
2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин;
3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань виключно з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту;
4) за рішенням суду;
5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин;
Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати;
ДПС та її територіальних органів про:
- невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності;
- факти порушення законодавства про працю, виявлені в ході здійснення повноважень;
- факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом, як суб`єкта господарювання;
Пенсійного фонду України та його територіальних органів про:
- роботодавців, які нараховують заробітну плату 30 і більше відсоткам працівників менше мінімальної;
- роботодавців, в яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу;
- роботодавців, в яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків;
- фізичних осіб, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року;
- роботодавців, в яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці, що завершився;
- роботодавців, в яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації;
- роботодавців, в яких 30 і більше відсотків фізичних осіб працюють на умовах цивільно-правових договорів;
- роботодавців із чисельністю 20 і більше працівників, в яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників;
7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених у ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю;
8) за дорученням Прем`єр-міністра України;
9) за зверненням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини;
10) за запитом народного депутата;
11) у разі невиконання вимог припису.
Отже, приписами пункту 3 Порядку №823 передбачено, що інспекційні відвідування проводяться з такої підстави, як, зокрема, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань виключно з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством.
Підставою для проведення перевірки стало звернення працівника вхід. №С-1648 від 23.12.2019 року щодо порушення стосовно нього законодавства про працю.
З огляду на викладене, судом встановлено наявність правових підстав для проведення інспекційного відвідування.
Суд вважає помилковими посилання позивача на те, що при складанні постанови про накладання штрафу Головне управління керувалось нормативно правовими актами без врахування внесених до них змін, а тому прийнята постанова є незаконною, з наступних підстав.
Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, за яким дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Конституція України, закріпивши ч.1 ст. 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Також, необхідно зазначити, що Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-рп/1999, Суд дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Водночас, відповідно до статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Так, це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно- правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
Крім того, роз`ясненням Державної служби України з питань праці від 06.02.2020 зазначено, що притягнення до відповідальності за порушення законодавства про працю має здійснюватися відповідно до редакції частини 2 статті 265 КЗпП України, яка діяла на день виявлення порушення (підписання акта інспекційного відвідування).
Положення нової редакції статті 265 КЗпП України щодо часткової сплати штрафу, зміни його розміру, а також попередження застосовуються до порушень, виявлених після набуття чинності Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України».
Штраф за частиною другою статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою" уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку.
Також, щодо притягнення підприємця до відповідальності за ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч. 3 ст. 41 Кодексу України по адміністративні правопорушення за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), варто зазначити про таке.
Абзацом 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати,
встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення, а саме: в ч. 3 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Тобто, ч. 2 ст. 265 КЗпП України і ч. 3 ст. 41 Кодексу про адміністративні правопорушення України передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).
При цьому, штраф за ч. 2 ст. 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за ч. 3 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Стосовно доводів позивача про неповідомлення про розгляд справи про адміністративні правопорушення та накладення штрафу, суд зазначає таке.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України, визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою КМУ від 17.07.2013 № 509 (зі змінами) (далі - Порядок № 509).
Абзацом 2 п. 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (далі - Порядок № 509) штрафи можуть бути накладені на підставі:
- акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників.
Відповідно до п.3 Порядку №509 справа про накладення штрафу (далі - справа) розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку.
Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
На виконання вимог Порядку №509 04.02.2020 на адресу суб`єкта господарювання було відправлено рекомендованим листом повідомлення про отримання документів інспекційного відвідування уповноваженою особою від 04.02.2020 №796- 16/04.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що повідомлення про отримання матеріалів інспекційного відвідування уповноваженою посадовою особою було надіслано позивачеві зазделегідь, при цьому, відповідач не може нести відповідальності за неотримання позивачем листів.
До того ж, відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам визначається на підставі договору, що укладається абонентом з оператором поштового зв`язку за місцем обслуговування.
Тобто, позивач самостійно визначає як організувати відносини з оператором поштового зв`язку, щоб забезпечити отримання надісланої йому поштової кореспонденції шляхом укладення договору та встановлення абонентської скриньки, отримання кореспонденції безпосередньо у відділенні поштового зв`язку.
Таким чином, фактичні обставини одержання надісланого виклику знаходяться за межами компетенції відповідача та не можуть впливати на розгляд справи про накладення штрафу, оскільки відносини між оператором поштового зв`язку та адресатом знаходяться поза контролем відповідача та не залежать від нього.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №820/6755/16.
Згідно з п.4 Порядку №509 під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.

На підставі акту №ДН2916/1860/АВ винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 11 березня 2020 року № ДН27/1809/АВ/ТД- ФС/49 та направлено на адресу позивача.

Отже, судом не встановлено процедурних порушень законодавства під час винесення оскаржуваної постанови.

Вирішуючи питання щодо наявності порушення трудового законодавства з боку позивача, суд враховує, що за нормами статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань позивач займається наступними видами економічної діяльності: код КВЕД 46.42 Оптова торгівля одягом і взуттям; код КВЕД 46.44 Оптова торгівля фарфором, скляним посудом і засобами для чищення; код КВЕД 46.45 Оптова торгівля парфумними та косметичними товарами (основний); код КВЕД 46.49 Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення; код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля.

ФОП ОСОБА_1 орендує складське приміщення загальною площею 100 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 у ТОВ «Авторемпобутбуд» (договір оренди №01/03/01-А від 01.03.2016, договір оренди №01/18/10-А від 01.01.2019 та договір оренди №01/20/10-А від 01.01.2020).

На момент інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 працювало 7 (сім) працівників.

Під час інспекційного відвідування були надані документи працівників: ОСОБА_3 - бухгалтера, ОСОБА_4 - бухгалтер-касира, ОСОБА_5 - експедитора, ОСОБА_6 - торговерльного агенту, ОСОБА_7 - працівника складу, ОСОБА_8 - оператора, ОСОБА_9 - завідуючим складом. А також документи звільнених працівників у 2019 році: ОСОБА_10 - комірника та ОСОБА_11 - менеджера.

Крім того, інспекційним відвідуванням встановлено, що 09.01.2020 було укладено цивільно-правовий договір № 1 між ФОП ОСОБА_1 , надалі - замовник, що діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію № 2 227 73 від 12.11.2010 року, код НОМЕР_1 , з однієї сторони, і громадянином ОСОБА_2 , надалі - виконавець, з іншої сторони.

Предметом зазначеного цивільно-правового договору є складання та сортування товару, погрузка та розгрузка товару, прибирання приміщення складу в обумовлений строк. Предметом договору є виконання фізичною особою трудових обов`язків комірника та працівника складу.

Згідно підпункту 1.1 пункту 1: «Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання виконати роботи (надати послуги): складання та сортування товару, погрузка та розгрузка товару, прибирання приміщення складу в обумовлений строк».

Згідно підпункту 1.3 пункту 1: «Замовник забезпечує Виконавця усім необхідним для виконання роботи, передбаченої цим договором», підпункту 2.1. пункту 2: «За виконану роботу Замовник сплачує Виконавцю винагороду в розмірі 1000 грн. за домовленістю. Сплата винагороди відбувається згідно до фактично виконаних об`ємів робіт».

Відповідно до підпункту 3.1. пункту 3: «Виконавець зобов`язується виконувати обсяг робіт, встановлених Замовником».

Згідно Класифікатору професій ДК 003:2010 «Комірник» відноситься до категорії «Робітники» (код - 9411).

При цьому в укладеному договорі не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання виконувати роботу (надавати послугу) за певною професією - комірник.

Все це вказує на те, що предметом цього договору є процес праці, а не її кінцевий результат.

Наданим штатним розписом на 01.08.2019 ФОП ОСОБА_1 , затверджені сім штатних одиниць, з них «Комірник» та «Працівник складу».

Відповідно до Типових посадових інструкцій та Посадових інструкцій у ФОП ОСОБА_1 «Працівник складу» та «Комірник» на цих працівників покладені зобов`язання: підпункт 2.1. пункту 2 «Здійснювати вантажно-розвантажувальні роботи на складі», підпункт 2.2. пункту 2 «Приймати товарно-матеріальні цінності по якості, кількості і розміщати на складі», підпункт 2.7. пункту 2 «Відбирати і видавати товар замовникові ...», підпункт 2.12. пункту 2 «Стежити за чистотою на складі», підпункт 2.16. пункту 2 «Тримати робоче місце і довірену техніку в чистоті і працездатному стані», що співпадає з предметом вищезазначеного цивільно-правового договору.

В результаті дослідження змісту договору цивільно-правового характеру, співставленням предмету договору з завданнями та обов`язками за посадою, встановлено, що такий договір має ознаки трудових правовідносин, а виплати за ним є заробітною платою з наступним обґрунтуванням:

- робота, виконувана особою на користь суб`єкта господарювання, збігається з видом його діяльності або є роботою з обслуговування його діяльності;

- особисте виконання особою роботи (надання послуг) за конкретною кваліфікацією, професією, за дорученням та під контролем особи, в інтересах якої виконуються роботи (надаються послуги), або уповноваженої нею особи;

- робота виконується (послуги надаються) на визначеному особою, в інтересах якої виконуються роботи (надаються послуги), місці (п. 1.1 Договору);

- організація умов праці, зокрема, надання засобів виробництва (обладнання, інструментів, матеріалів) забезпечується особою, в інтересах якої виконуються роботи (надаються послуги), або уповноваженою нею особою (п.3 Договору). Однак, саме п.3 статті 29 Кодексу законів про працю України зазначено, що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

- зміст зазначеного договору цивільно-правового характеру, укладеного між сторонами вказує на те, що їх предметом є процес праці, а не її кінцевий результат. Жодним пунктом договорів не встановлено обсяг виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, що повинні були бути відображені в акті їх приймання;

- оплата за виконану роботу здійснюється незалежно від кількісних та якісних показників роботи працівника і є фіксованою.

Дані відносини за цивільно - правовим договором, за своєю суттю, були зорієнтовані на процес праці, а не на отримання матеріального результату праці.

За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Суд зазначає, що відповідач не вказує на нікчемність вищезазначеного укладеного цивільно-правового договору, не визнає його недійсним, а вказує на те, що цивільно- правовий договір містить ознаки, притаманні саме трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником.

Водночас, варто відмітити, що навіть факт відсутності судового рішення про визнання цивільно-правового правочину недійсним не може бути безумовним доказом існування між зазначеними особами (ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_12 ) саме договірних цивільно-правових відносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №1840/2505/18 (провадження №К/9901/18870/19).

Крім того, на виконання припису №ДН27/1809/АВ/П від 30 січня 2020 року від позивача надійшло повідомлення про виконання припису (вхід. №2 від 13.02.2020).

У повідомленні позивача зазначалось, що останньою, як фізичною особою, яка використовує найману працю, відповідно до вимог Закону України «Про охорону праці» та інших нормативно-правових актів з питань безпеки праці вжито низку заходів щодо усунення виявлених недоліків, згідно отриманого припису, зокрема, наказом №5 від 31.01.2020 про прийняття на роботу, ОСОБА_2 прийнятий на роботу на посаду вантажник з 03.02.2020. Наказом №02 від 30.01.2020 затверджено новий штатний розпис в кількості 8,5 штатних одиниць.

Тобто, вимоги припису №ДН27/1809/АВ/П виконані у встановлений інспектором праці строк, що свідчить про згоду позивача з виявленими порушеннями законодавства про працю під час інспекційного відвідування.

Водночас суб`єкт господарювання, який використовує найману працю, несе відповідальність, передбачену ст.265 КЗпП України, оскільки в розумінні ч.3 ст.265 КЗпП така відповідальність не належить до адміністративно-господарських санкцій, які спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, а є фінансовими санкціями - засобом впливу на порушника, що спрямований на недопущення повторення виявлених порушень у майбутньому.

Відповідно, до ч.4 ст.265 КЗпП України, штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Більше того, відповідно до вимог частини 7 ст.265 КЗпП України сплата штрафу не звільняє від усунення порушень законодавства про працю.

Тобто, Кодексом законів про працю України передбачено, як невідворотність відповідальності за порушення законодавства про працю, так і обов`язок усунути виявлене порушення законодавства.

Виконання вимог Припису також не може бути правовою підставою для того, щоб не застосовувати до суб`єкта господарювання фінансової санкції, і, відповідно не звільняє від обов`язку понести відповідальність за вчинення порушень законодавства про працю, оскільки згідно з ч.7 ст.265 КЗпП України, сплата штрафу не звільняє від усунення порушень законодавства про працю.

Тобто, вказаними нормами покладено одночасно на суб`єкта господарювання обов`язок, як щодо сплати штрафу за вчинене порушення, так і щодо його усунення.

Більш того, пунктом 29 Порядку 823 встановлено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року по справі №818/584/17 (адміністративне провадження № К/9901/381/17), в якій вказано, що виконання позивачем вимог припису підтверджує факт визнання ним порушень трудового законодавства, відображеного в акті перевірки. Сам по собі припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання, його вимоги направлені лише на подальше недопущення порушення вимог законодавства про працю. Та норма частини 11 ст.7 Закону № 877-У в даному випадку не має застосовуватися, оскільки застосуванню підлягає норма статті 265 КЗпП України, як спеціальна норма.

Тобто, фактично позивачем було здійснено підміну назви понять «трудовий договір» на «цивільно-правовий договір», що було встановлено інспектором праці на підставі наданого цивільно-правового договору, укладеного між позивачем та працівником ОСОБА_2 , а також частково визнано самим позивачем шляхом затвердження нового штатного розпису та оформлення трудових відносин з працівником.

Отже, під час розгляду справи, судом підтверджені висновки, викладені в акті перевірки від 22.01.2020 року №ДН27/1809/АВ, а тому винесена на підставі такого акту постанова від 11.03.2020 року №ДН27/1809/АВ/ТД-ФС/49.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Суд зазначає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність винесення оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що постанова про накладення штрафу уповноваженими особами від 11.03.2020 року №ДН27/1809/АВ/ТД-ФС/49 прийнята Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області правомірно, а відтак не підлягає скасуванню.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що не підлягають до задоволення.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати на користь позивача не стягуються.

Керуючись статтями 9, 73-77, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49107, м. Дніпро, вул. Казакова, буд.3) про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На підставі положень статті 297 КАС України апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя І.В. Юхно