Справа № 200/4300/20-а
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2020-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2020 р. Справа№200/4300/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення №737 від 25 лютого 2020 року про відмову в призначенні пенсії; зобов`язання зарахувати до загального трудового стажу періоди роботи: з 23 червня 1976 року по 22 вересня 1978 року офіціантом Продовольчого ОРСу Виробничого об`єднання «Краснодонвугілля», з 1 листопада 1982 року по 1 квітня 1983 року контролером ВТК Ворошиловського заводу колінчатих валів ім. 20 років Жовтня, з 21 червня 1983 року по 8 травня 1992 року нянею дитячого садку «Звоночек» Виробничого об`єднання «Краснодонвугілля»; зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити пенсію за віком з 20 лютого 2020 року.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що положеннями статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування» визначено право особи на призначення пенсії, у разі наявності 15 років загального страхового стажу та при умові досягнення нею віку 57 років 6 місяців, станом на 31 грудня 2017 року. При цьому основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, відповідальність за ведення якої покладено на роботодавця. Проте відповідач протиправно відмовив у призначені пенсії, пославшись на відсутність необхідного стажу роботи та не зарахувавши при цьому деякі періоди роботи у зв`язку із недоліками у заповненні трудової книжки. Позивачка вказала, що виявлені недоліки у заповненні трудової книжки не можуть бути підставою для відмови в зарахуванні стажу роботи у разі відсутності у відповідача доказів, які б спростували факти роботи на підприємствах.

3 червня 2020 року відповідач надав відзив на адміністративний позов у якому зазначив, що позивачці відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу роботи, рішення про відмову в призначенні пенсії прийнято правомірно. У задоволенні позову просив відмовити.

Ухвалою суду від 4 травня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 4 червня 2020 року та витребувано у відповідача докази у справі.

У судове засідання 4 червня 2020 року сторони не з`явилися, про дату, час та місце засідання повідомлені належним чином.

На підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Згідно частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Приписами частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20 лютого 2020 року звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Покровського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області №737 від 25 лютого 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу 27 років.

Так, відповідно до вказаного рішення, згідно наданих документів, загальний страховий стаж складає 03 роки 11 місяців 12 днів, при цьому до страхового стажу не враховано: період роботи з 23 червня 1976 року по 22 вересня 1978 року офіціанткою у «Краснодонуголь» (дата прийняття на роботу та дата наказу); з 1 листопада 1982 року по 1 квітня 1983 року контролером на Ворошиловському заводі (запис завірено печаткою підприємства, але відсутній підпис відповідальної особи); з 21 червня 1983 року по 8 травня 1992 року нянею у дитячому садку «Звоночек» (є виправлення). У рішенні вказано, що оскільки записи в трудовій книжці не відповідають «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», зазначені періоди роботи не можливо зарахувати до стажу.

Не погодившись із відмовою у призначенні пенсії позивачка звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування визначаються періоди, з яких складається страховий стаж. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (ч. 4 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування).

Статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка визначає умови призначення пенсії за віком, передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення відповідного віку та за наявності відповідного страхового стажу, що визначений вказаною статтею.

Так, частиною 1 статті 26 вказаного Закону визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року.

При цьому, частиною 4 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування`встановлено, що наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що жінки які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року мають право на призначення пенсії у разі наявності 15 років страхового стажу, станом по 31 грудня 2017 року, при цьому наявність стажу (понад 15 років) не залежить від дати звернення за призначенням пенсії.

Судом встановлено, що позивачка народилася 5 лютого 1959 року, тобто має право на призначення пенсії (за наявності відповідного страхового стажу) у 57 років 6 місяців, тому умовою для призначення їй пенсії є наявність у неї страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Зазначене вище спростовує твердження відповідача щодо необхідності наявності 27 років страхового стажу для призначення пенсії ОСОБА_1 .

Стосовно не зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу позивачки суд зазначає наступне.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також частиною 1 статті 48 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку).

Тобто, надання додаткових документів на підтвердження трудового стажу передбачено у разі відсутності трудової книжки або якщо записи про періоди роботи містять неправильні чи неточні записи саме про періоди роботи.

Згідно трудової книжки серія НОМЕР_1 , що видана на ім`я ОСОБА_1 (прізвище змінено з ОСОБА_2 , на підставі свідоцтво про одруження від 8 вересня 1979 року) позивачка у спірні періоди працювала:

з 23 червня 1976 року по 22 вересня 1978 року офіціанткою у продовольчому ОРС промислового об`єднання «Краснодонуголь»;

з 1 листопада 1982 року по 1 квітня 1983 року контролером на Ворошиловському заводі ( запис №8, 9);

з 21 червня 1983 року по 8 травня 1992 року нянею у дитячому садку «Звоночек»( запис №10,11).

Стосовно не зарахування періоду роботи з 1 листопада 1982 року по 1 квітня 1983 року контролером на Ворошиловському заводі ( запис №8, 9) у зв`язку із відсутністю підпису відповідальної особи, суд зазначає, що зазначений запис завірено печаткою підприємства та вказано прізвище та ініціали відповідальної особи.

Стосовно не зарахування до страхового стажу ОСОБА_3 періоду роботи з 21 червня 1983 року по 8 травня 1992 року нянею у дитячому садку «Звоночек» (запис №10,11) суд зазначає, що виправлень у записах не встановлено.

Слід зазначити, що у період оформлення трудової книжки ОСОБА_3 порядок ведення трудових книжок визначали постанова Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 06 вересня 1973 № 656 «Про трудові книжки робочих і службовців» (далі Постанова № 656) та Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року № 162 (далі Інструкція № 162).

Абзацом 1 пункту 13 Постанови № 656 було передбачено, що при звільненні робочого чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботу на цьому підприємстві, в установі, організації, засвідчуються підписом керівника підприємства, установи, організації або спеціально уповноваженою ним особою і печаткою.

Аналогічні вимоги були установлені абзацом 1 пункту 4.1. Інструкції № 162.

При цьомуабзаци 1-2 пункту 18 постанови № 656 визначали, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне і правильне заповнення трудових книжок, їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

Таким чином, відповідальність за правильність заповнення трудових книжок покладалася на керівника або відповідальну особу підприємства, установи чи організації, а не на працівника.

Таким чином, відсутність підпису відповідальної особи та виправлення, не можуть спричиняти для позивачки негативні наслідки у вигляді недійсності відповіднихзаписів у трудовій книжці, тому, вказані вище періоди роботи, протиправно не зараховані до страхового стажу позивачки.

Суд вважає, що відомостей зазначених в трудовій книжці ОСОБА_3 достатньо для встановлення факту роботи контролером на Ворошиловському заводі з 1 листопада 1982 року по 1 квітня 1983 року та нянею у дитячому садку «Звоночек`з 21 червня 1983 року по 8 травня 1992 року.

Слід зазначити, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 6 березня 2018 року під час розгляду справи в аналогічних правовідносинах № 754/14898/15-а, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Таким чином, посилання відповідача на номери та дати відповідних наказів керівника про прийняття позивачки на роботу, помилки у записах, судом до уваги не приймаються, оскільки заповнення трудової книжки з порушенням Інструкції не є провиною позивачки та не може позбавляти останню права на зарахування зазначених періодів до страхового стажу та призначення пенсії.

Стосовноне зарахування періоду роботиз 23 червня 1976 року по 22 вересня 1978 року офіціанткою у продовольчому ОРС промислового об`єднання «Краснодонуголь»(запис №1,2), суд зазначає, що дата наказу про прийом на роботу (№76-к від 23 червня 1978 року) не відповідає зазначеній даті прийняття на роботу (23 червня 1976 року), що є підставою для надання додаткових доказів на підтвердження трудового стажу.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 7 липня 2014 року №13-1 (надалі Порядок № 22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Разом з цим, матеріали справи не містять доказів надання позивачці часу для подання додаткових документів з метою підтвердження спірного періоду роботи та доказів здійснення пенсійним органом відповідних дій для отримання додаткових документів.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 2 Порядку № 637, у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 17 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Відповідно до пункту 17-1 Порядку № 637, у разі коли в трудовій книжці є записи з виправленнями або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи на підприємствах, в установах, організаціях або їх правонаступниках, розташованих на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, стаж роботи, який дає право на пенсію, зараховується у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики.

Разом з тим, на даний час відповідного порядку не розроблено, у зв`язку з чим склалася ситуація, при якій позивачка позбавлена можливості підтвердити наявність свого страхового стажу та відповідного права на пенсію не інакше як в судовому порядку.

Так, в матеріалах адміністративної справи міститься архівна довідка від 10 березня 2020 року, якою підтверджено період роботи позивачкиз 23 червня 1976 року по 22 вересня 1978 року офіціанткою у продовольчому ОРС промислового об`єднання «Краснодонуголь».

При цьому, продовольчий ОРС промислового об`єднання «Краснодонуголь`знаходився у місті Сорокіне (раніше Краснодон), тобто в населеному пункті, на території якого (на час прийняття судом рішення), органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р).

Проте суд зазначає, що в даному випадку позивачка не може бути позбавлена свого права, що стосується предмету позову через неможливість перевірки стажу роботи, у зв`язку із знаходженням підприємств на території, непідконтрольній Українській владі.

Разом з тим, судом встановлено, що зазначені документи відповідачем при прийнятті рішення про призначення пенсії не досліджувалися та не аналізувалися, при цьому вони мали значення для правильного вирішення питання щодо призначення позивачу пенсії згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», адже вони визначають стаж роботи позивачки.

Суд зазначає, що пенсійний орган при аналізі таких довідок має виходити з того, що з огляду на загальні принципи, сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН (а саме намібійські винятки, сформульовані Судом щодо окупованих територій, згідно з якими документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян) та в рішеннях Європейського суду з прав людини (у справах Кіпр проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та Мозер проти Республіки Молдови та Росії (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016), орган Пенсійного фонду України повинен приймати та визнавати документи, що видані органами, підприємствами, установами та організаціями, що знаходяться на непідконтрольній українській владі території, оскільки їх неприйняття та невизнання веде за собою порушення прав громадян.

Отже, спірне рішення відповідачем прийнято без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, що призвело до порушення пенсійних прав позивачки.

На підставі викладеного, суд вважає, що порушене право позивачки на отримання пенсії за віком підлягає відновленню шляхом визнання протиправним та скасування оскарженого рішення.

Разом з тим суд позбавлений можливості зобов`язати відповідача зарахувати спірні періоди до страхового стажу, призначити, нарахувати та виплатити пенсію, оскільки відповідач належним чином не оцінював подані позивачем документи, не надавав необхідних фахових роз`яснень (порушення п. 3 Порядку № 637), не пропонував в рамках наданих повноважень (п. 3.3. Порядку № 22-1) можливість виклику до пенсійного органу свідків (пункти 17, 18 Порядку № 637), а також відповідачем не досліджено та не проаналізовано надані позивачем довідки, які мали значення для правильного вирішення питання про призначення позивачці пенсії.

Статтею 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд України має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію суб`єктавладнихповноважень поза межами перевірки за названимикритеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенці їадміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

За таких обставин, суд вважає,що в даному випадку, суд не може підміняти Пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 10 квітня 2018 року по справі №348/2160/15-а, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Таким чином, суд приходить висновку, про необхідність визнання протиправним та скасування Рішення про відмову у призначенні пенсій від 25 лютого 2020 року та зобов`язання повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії з урахуванням висновків суду.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з такого.

Відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у розмірі 420,40 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь позивачки.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 25 лютого 2020 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: 85323, Донецька область, м. Мирноград, вул. Центральна, б. 13; ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) від 20 лютого 2020 року з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: 85323, Донецька область, м. Мирноград, вул. Центральна, б. 13; ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 420,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строк на апеляційне оскарження рішення продовжується на час дії карантину.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв