Справа № 320/4761/20
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

12 червня 2020 року № 320/4761/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Горобцова Я.В., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 до Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області про визнання дій незаконними та скасування постанов державного виконавця,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, в якому позивач просить суд:

- визнати дії державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Пацуріної О.В. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 61387426 незаконними;

- скасувати постанову державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Пацуріної О.В. від 23.05.2018 про стягнення виконавчого збору яку винесено в рамках виконавчого провадження № 39414411;

- скасувати постанову державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Пацуріної О.В. про відкриття виконавчого провадження № 61387426;

- зобов`язати Києво-Святошинський РВ ДВС ГТУЮ у Київській області повернути неправомірно стягнутий виконавчий збір на користь ОСОБА_1 .

У силу положень пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України проголошено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до ч. 5 ст. 125 Конституції України, з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає та встановлює Кодекс адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Особливості провадження у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначено статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилом частини першої статті 287 цього Кодексу учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо законом було установлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби визначено у розділі X Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII.

У статті 3 вказаного Закону передбачено перелік рішень, що підлягають примусовому виконанню на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Тобто, примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами у передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й рішення інших органів.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів ДВС, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Частиною першою статті 74 вищевказаного закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною другою цієї ж статі передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності державного (приватного) виконавця щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Якщо виконанню підлягає рішення іншого органу (не суду) і відсутній спеціальний закон, що передбачає порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів ДВС, у такому випадку вони підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Як вбачається з позовної заяви та долучених до неї матеріалів, позивач оскаржує постанови державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області про стягнення виконавчого збору, а також про відкриття виконавчого провадження про стягнення з нього виконавчого збору в сумі 9 446,345 грн.

Дослідивши матеріали позовної заяви, судом встановлено, що виконавче провадження № 39414411 було відкрите державним виконавцем на підставі виконавчого листа від 14.12.2011 № 6-1119/11, виданого Печерським районним судом м. Києва у справі № 6-1119/11 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» суму нарахованих процентів відповідно до умов кредитного договору № В-1/0250/07/33/10 від 02.11.2007 станом на 15.03.2011 року в розмірі 39 480,25 грн., суму нарахованої пені за прострочення виконання умов кредитного договору № В-1/0250/07/33/10 від 02.11.2007 у період з 23.03.2010 року по 22.03.2011 року в розмірі 22 408,24 грн., суму застосованого штрафу у розмірі 25 000,00 грн., суму сплаченого третейського збору в розмірі 375,00 грн., суму понесених витрат на правову допомогу у розмірі 7 200,00 грн., що разом складає суму коштів в розмірі 94 463 (дев`яносто чотири тисячі чотириста шістдесят три) грн. 49 коп.

Таким чином, позивач є боржником у виконавчому провадженні, в межах якого винесено оскаржувану постанову, а спірні правовідносини виникли у межах виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва, який виданий на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 13.05.2011 року у справі № 136/11 за позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення несплачених процентів, нарахованої пені та застосування штрафних санкцій.

Ухвала суду від 14.12.2011, якою видано вищевказаний виконавчий лист постановлена Печерським районним судом м. Києва відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України.

Статтею 447 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини 1 статті 448 Цивільного процесуального кодексу України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Беручи до уваги, що позивачем оспорюються рішення державного виконавця, прийняте ним у рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа виданого місцевим загальним судом, дану позовну вимогу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 в адміністративній справі №761/8033/16-а та постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №213/2012/16.

За змістом ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» до адміністративного суду можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби які супроводжують процес виконання наступних рішень:

- рішень інших органів (посадових осіб);

- постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору;

-постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів.

Тобто, виходячи із системного аналізу норм КАС України та Закону України «Про виконавче провадження» в порядку адміністративного судочинства підлягають вирішенню питання пов`язані з примусовим виконанням постанов про стягнення виконавчого збору та про накладення штрафу, як окремих виконавчих документів.

В свою чергу, питання правомірності прийняття самих постанов про стягнення виконавчого збору та про накладення штрафу повинно вирішуватися за загальними правилами встановленими частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», а саме судом який видав виконавчий документ.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовну вимогу про скасування постанови державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Пацуріної О.В. від 23.05.2018 про стягнення виконавчого збору винесеної в рамках виконавчого провадження № 39414411, не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, розгляд позовної заяви повинен здійснюватися судом, який видав виконавчий документ, а саме Печерським районним судом м. Києва.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування постанови державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Пацуріної О.В. про відкриття виконавчого провадження № 61387426, суд зауважує наступне.

Як виходить зі змісту позовної заяви, 03.03.2020 державним виконавцем Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Пацуріної О.В. відкрито виконавче провадження № 61387426 щодо стягнення з позивача, як поручителя, виконавчого збору у сумі 9 446,35 грн. Виконавче провадження № 61387426 відкрито в порядку виконання постанови № 39414411 виданої 23.05.2018 Києво-Святошинським РВДВС ГТУЮ у Київській області.

Тобто, зазначена оскаржувана постанова безпосередньо пов`язана з примусовим виконанням постанови про стягнення виконавчого збору та повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства, як окремий виконавчий документ.

Заявлені позовні вимоги про визнання дій державного виконавця незаконними та зобов`язання відповідача повернути неправомірно стягнутий виконавчий збір є похідної від вищевказаної позовної вимоги.

Водночас відповідно до частини першої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою. Однак, за правилами частини шостої цієї ж статті, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Однак, відповідно до частини четвертої цієї статті не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

При цьому суд враховує також позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постановах від 16.05.2019 у справі №9901/40/19 (провадження №11-106заі19), справа №9901/8/19 (провадження №11-52заі19), та Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладену в ухвалі від 22.07.2019 справа №9901/382/19 (провадження №П/9901/382/19).

Враховуючи, що позивачем в позовній заяві заявлено вимоги, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, позовна заява підлягає поверненню позивачеві відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Суд акцентує увагу на тому, що позивач не позбавлений права оскаржити до Київського окружного адміністративного суду в адміністративному порядку рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця в межах виконавчого провдаження №61387426 .

Керуючись статтями 169, 172, 241, 243, 248, 256, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

у х в а л и в:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області про визнання дій незаконними та скасування постанов державного виконавця - повернути позивачеві з усіма доданими до неї документами.

2. Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

3. Копію ухвали разом з матеріалами позовної заяви надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України строк подання апеляційної скарги на рішення суду продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Згідно підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Я.В. Горобцова