Справа № 380/1986/20
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2020-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/1986/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Топорівська сільська рада Буського району Львівської області про визнання протиправною відмови, скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, у якій просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Топорівсько сільської ради Буського району Львівської області у межах норм безоплатної приватизації;

- скасувати наказ В.о. начальника ГУ Держгеокадастру у Львівській області Ірини Крук за № 13-1499/16-20-СГ від 29.01.2020;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га у власність в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області, (згідно даних Публічної кадастрової карти земельна ділянка, яку я маю намір отримати у власність, розташована за: КОАТУУ: , Зона: 14, Квартал: 002) кадастровий номер :14:002:0021.

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що звернувся до відповідача із заявою (клопотанням) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2 гектари для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області. Вказує, що бажана земельна ділянка знаходиться біля належних позивачу господарських споруд та відповідно до даних Публічної кадастрової карти, розташована за: КОАТУУ: , Зона: 14, Квартал: 002, кадастровий номер :14:002:0021, є вільною, віднесена до земель запасу Топорівської сільської ради, що не надані у власність та користування громадянам чи юридичним особам. Позивач стверджує, що до відповідної заяви надав усі необхідні документи, однак відповідач за результатами її розгляду прийняв наказ, яким відмовив у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою. Підставою для відмови було те, що земельна ділянка знаходиться у користуванні третіх осіб. Позивач вважає відмову протиправною, оскільки відповідачем не вказано жодних даних про таких користувачів, які на законних підставах використовували б земельну ділянку, яку має намір отримати позивач. Зазначив, що у публічній кадастровій карті України наявна інформація про те, що земельний масив (площа 21,6304 га, кадастровий номер :14:002:0021), у межах якого позивач має намір отримати земельну ділянку є землями запасу, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам, що свідчить про безпідставність відмови відповідача. Позивач стверджує, що відповідні протиправні дії відповідача призвели до фізичних страждань, що є безумовною підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20000, 00 грн на користь позивача. Просить позов задовольнити.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що відповідно до наданої Відділом у Буському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області інформації земельна ділянка, яку позивач має намір отримати перебувала у користуванні третіх осіб. Відповідач звертає увагу на те, що відповідна земельна ділянка знаходиться на сформованій земельній ділянці сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 21,6304 га з присвоєним номером :14:002:0021. Земельна ділянка з кадастровим номером :14:002:0021 сформована на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 12.02.2019 та зареєстрована у Державному земельному кадастрі від 18.12.2019. Окрім цього, Топорівська сільська рада повідомила відповідача про те, що земельна ділянка площею 21,6304 га кадастровий номер :14:002:0021 надана у постійне користування громадянам у 1992 році для ведення підсобного господарства і на даний час використовується жителями Топорівської сільської ради. З огляду на викладенні обстави спірна відмова прийнята законно, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Відповідач зазначив, що право надавати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивованої відмови у його наданні є дискреційним повноваженням, а тому позов у ці частині не підлягає задоволенню. Як наслідок вимога позивача про стягнення моральної шкоди також не підлягає задоволенню, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач у встановлений судом строк подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що відзив на позов не спростовує доводи наведенні у позовній заяві. Зазначив, що відповідач не назвав жодного користувача земельних ділянок у кого конкретно необхідно отримати погодження (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні відповідно до пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України) та не пред`явив жодного документа на право постійного користування земельною ділянкою і його державної реєстрації. Просив позов задовольнити.

Топорівська сільська рада Буського району Львівської області у встановлений судом строк пояснень щодо позову не надала, жодних клопотань на адресу суду не надсилала.

16.03.2020 ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, підтвердженням чого є наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи наведене, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, заперечення відповідача, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи та має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що підтверджується копією посвідчення (категорія 1) серії №005373 від 06.11.2019.

26.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із заявою (клопотанням) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2 гектар для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області. Відповідно до даних Публічної кадастрової карти, розташована: КОАТУУ: , Зона: 14, Квартал: 002, кадастровий номер :14:002:0021.

До вказаної заяви позивачем додано: ксерокопію посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; ксерокопію довідки про інвалідність серії НОМЕР_1 ; ксерокопію експертного висновку Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань та інвалідності з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; ксерокопію посвідчення інваліда війни; ксерокопію викопіювання з Публічної кадастрової карти, на якій зазначено бажане місце розташування земельної ділянки; ксерокопію паспорта; ксерокопію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.

29.01.2020 Головне управлінням Держгеокадастру у Львівській області прийняло наказ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» №13-1499/16-20-СГ, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Топорівської сільської ради Буського району, орієнтовний розмір земельної ділянки 2 000 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з таких підстав: земельна ділянка, знаходиться в користуванні третіх осіб. Відсутнє погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) відповідно до пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України.

Позивач вважає, що відмова відповідача у наданні йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність порушує його законні права, що зумовило звернення останнього до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з п. «б» ч.1 ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Частинами 1 та 4 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 № 742-IV передбачено, що для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом. Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть використовуватися для ведення особистого селянського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За правилами ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже з наведених норм слідує, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним із етапів погодження і оформлення документів, який відповідно до вимог чинного законодавства є необхідним для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. У свою чергу, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою.

При цьому, за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач може прийняти одне з таких рішень: або наказ про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою, або мотивовану відмову у його наданні.

Як було встановлено судом за результатами розгляду клопотання (заяви) ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, ГУ Держгеокадастру у Львівській області прийняло наказ від 29.01.2020 №13-1499/16-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Із наявних у справі матеріалів слідує, що звертаючись до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області позивачем дотримано передбачених ч. 6 ст. 118 ЗК України вимог до форми та змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність. Відповідні обставини підтверджуються тим, що ні у спірному наказі, ні у відзиві на позов, відповідач жодних зауважень щодо поданих позивачем документів не вказав.

Суд наголошує, що вище наведеними положеннями ЗК України визначено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Зокрема, такими підставами може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Про виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки прямо зазначено також і в ухвалі Конституційного Суду України «Про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України» від 29.09.2015 N 44-у/2015 (Справа N 2-40/2015).

Судом встановлено, що ГУ Держгеокадастру у Львівській області за результатами розгляду клопотання позивача прийняло наказ та повідомило, що земельна ділянка на яку він претендує, знаходиться в користуванні третіх осіб, а також відсутнє погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) відповідно до пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України.

Однак, такої підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки законодавством не передбачено.

Суд зазначає, що відповідачем ні в оскаржуваному наказі, ні в інших документах не вказано, у яких саме третіх осіб знаходиться в користуванні земельна ділянка на яку претендує позивач, а також якого саме землекористувача мало бути погодження.

Відповідач при прийнятті рішення повинен враховувати позиції органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності, однак, лише ті, які передбачені виключно законом (ч. 7 ст. 118 та ч. 3 ст. 123 ЗК України) та які надійшли у десятиденний строк.

Як встановив суд, Топорівська сільська рада Буського району Львівської області скерувала на адресу ГУ Держгеокадастру у Львівській області (відділ у Буському районі) лист № 49 від 24.01.2020, у якому повідомила, що земельна ділянка площею 21,6304 га кадастровий номер :14:002:0021 надана у постійне користування громадянам у 1992 році для ведення підсобного господарства і на даний час використовується жителями Топорівської сільської ради.

Проте, суду не надано доказів ні третьою особою, ні відповідачем, коли і кому саме надавалася відповідна ділянка і у якого землекористувача позивачу необхідно отримати погодження.

Згідно з ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість оскаржуваного наказу відповідач не навів, натомість такий прийнято лише з формальних підстав.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправною відмови Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Топорівсько сільської ради Буського району Львівської області у межах норм безоплатної приватизації та скасування наказу ОСОБА_2 .о. начальника ГУ Держгеокадастру у Львівській області Ірини Крук за № 13-1499/16-20-СГ від 29.01.2020 підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Львівській області надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га у власність в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області, (згідно даних Публічної кадастрової карти земельна ділянка, яку я маю намір отримати у власність, розташована за: КОАТУУ: , Зона: 14, Квартал: 002) кадастровий номер :14:002:0021, суд виходив з наступного.

Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Водночас, адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції.

При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Так, у відповідності до абзацу 3 пункту 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 Про судове рішення в адміністративній справі, суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень відповідно до закону приймає рішення на власний розсуд.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд встановив, що земельна ділянка на яку претендує позивач знаходиться в межах сформованої земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 21,6304 га з присвоєним кадастровим номером №:14:002:0021.

Із наявного у матеріалах справи листа відділу у Буському районі ГУ Держгеокадастру у Львівській області № 228/402-20-0.20 від 27.01.2020 слідує, що відповідна земельна ділянка сформована на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 12.02.2019 та зареєстрована у Державному земельному кадастрі 18.12.2019.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Суд вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов`язання відповідача повторно, протягом місяця, розглянути клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з доданими до нього матеріалами.

Таким чином, вимога позивача про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки підлягає частковому задоволенню, шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2 гектари для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області.

Окрім того, суд наголошує, що при повторному розгляді заяви, повинен врахувати висновки цього судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 876/10217/17, від 26 червня 2018 року у справі №814/1755/17, від 19 червня 2018 року у справі №820/5348/17.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Щодо вимоги про стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на користь позивача моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювання, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіюванні.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, з метою встановлення моральної шкоди, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина та інші обставини, що мають значення для вирішення

Отже розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 у справі №818/1394/17.

Проте, позивачем жодним чином не обґрунтовано та не наведено причинного зв`язку між протиправними діями чи бездіяльністю відповідача та понесеними позивачем матеріальними витратами, а також саме такого розміру шкоди, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог позивача системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Позивач звільнений від сплати судового збору, відтак відсутні підстави для його розподілу.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Топорівсько сільської ради Буського району Львівської області у межах норм безоплатної приватизації, оформлену наказом в.о. начальника ГУ Держгеокадастру у Львівській області Ірини Крук № 13-1499/16-20-СГ від 29.01.2020.

Визнати протиправним та скасувати наказ в.о. начальника ГУ Держгеокадастру у Львівській області Ірини Крук № 13-1499/16-20-СГ від 29.01.2020.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути заяву (клопотання) ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.М. Брильовський