Справа № 820/3333/18
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2020-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 червня 2020 року

Київ

справа №820/3333/18

провадження №К/9901/61675/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білак М. В., Загороднюка А.Г.,

розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Червонозаводського районного суду м. Харкова, третя особа: голова Червонозаводського районного суду м. Харкова Шелест Інна Миколаївна, про визнання протиправним та скасування наказу, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2018 року (суддя Сліденко А.В.) та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2018 року (судді Донець Л.О., Жигилій С.П., Бенедик А.П.),

І. Суть спору.

1. У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Червонозаводського районного суду м. Харкова, третя особа - голова Червонозаводського районного суду м. Харкова Шелест І.М. (далі - Голова суду), в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Червонозаводського районного суду міста Харкова № 02-12/491 від 26 грудня 2017 року «Про відрахування зі штату суду ОСОБА_1 ».

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що у період з 29 серпня 2017 року по 16 березня 2018 року була на лікарняному, тому, відповідно до частини третьої статі 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), не могла бути звільнена з посади судді. Зазначила також, що текст спірного наказу містить посилання на підстави звільнення, яких не передбачено рішеннями Вищої ради правосуддя. Окрім того, видання спірного наказу у період її тимчасової непрацездатності, яке настало до видання цього наказу, позбавив її гарантованого права на забезпечення за рахунок загальнообов`язкового державного соціального страхування.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

3. Указом Президента України від 10 лютого 2012 року № 83/2012 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Червонозаводського районного суду міста Харкова вперше.

4. Відповідно до рішення Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 20 лютого 2017 року № 283/дп/15-17, до позивача застосовано дисциплінарне покарання у вигляді внесення подання про звільнення з посади судді. Це рішення позивачка оскаржила до Вищої ради правосуддя.

5. Рішенням від 30 травня 2017 року № 1327/0/15-17 Вища рада правосуддя відхилила скаргу ОСОБА_1 .

6. Відтак Вища рада правосуддя прийняла рішення від 29 серпня 2017 року № 2560/0/15-17, яким звільнила позивачку з посади судді Червонозаводського районного суду міста Харкова на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

7. Зазначене рішення Вищої ради правосуддя надійшло до Червонозаводського районного суду міста Харкова 12 вересня 2017 року.

8. На підставі цього рішення Вищої ради правосуддя та з посиланням на статтю 115 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Голова суду наказом від 26 грудня 2017 року № 02-12/491 відрахував позивачку зі штату Червонозаводського районного суду міста Харкова.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

9. Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 04 липня 2018 року позов задовольнив частково.

9.1. Визнав протиправним наказ Голови Червонозаводського районного суду міста Харкова Шелест Інни Миколаївни від 26 грудня 2017 року № 02-12/491 в частині фрази «у зв`язку із звільненням за вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді». У решті вимог - позов залишив без задоволення.

10. Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 15 серпня 2018 року залишив рішення суду першої інстанції без змін.

11. Суди першої та апеляційної інстанції зазначили, що прийняття рішення про звільнення з посади професійного судді віднесено до компетенції Вищої ради правосуддя, а не голови місцевого суду (у якому працює такий суддя).

12. Оскаржений наказ Голова суду видала на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 29 серпня 2017 року № 2560/0/15-17; останнє і є тим рішенням, на підставі якого позивач звільнена з посади судді.

13. У цьому зв`язку суди попередніх інстанцій зауважили, що посилання на частину третю статті 40 КЗпП безпідставні, позаяк звільнення позивача з посади судді відбулось за рішенням Вищої ради правосуддя від 29 серпня 2017 року, тож на дату видання оскарженого наказу від 26 грудня 2017 року відсутні підстави для застосування вказаних норм.

14. Скасовуючи спірний наказ в частині зазначення підставою відрахування зі штату суду «вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді» суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходи з того, що голова суду безпідставно дозволив собі розширене тлумачення підстав звільнення судді, перейнявши на себе в такий спосіб повноваження давати юридичну кваліфікацію діям особи на посаді судді. На думку судів попередніх інстанцій, єдиною підставою для відрахування позивачки зі штату суду було рішення Вищої ради правосуддя від 29 серпня 2017 року № 2560/0/15-17 і цим мав би обмежитися Голова суду, видаючи спірний наказ.

IV. Касаційне оскарження

15. У касаційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та постанову суду апеляційної інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

16. Переконує, що суддя, перебуваючи на посаді і будучи зарахованим в штат суду, є працівником і перебуває у трудових відносинах із судом, в якому працює. Виникнення і припинення трудових відносин судді із судом, в якому суддя працює, спричиняє наказ голови суду про зарахування до штату суду та, відповідно, про відрахування зі штату цього суду.

17. Тож позивач вважає, що виникнення трудових відносин (як судді) пов`язане не з Указом Президента України, яким її призначено на посаду судді, а саме з виданням наказу голови суду про зарахування до штату суду, адже з цього моменту вона почала отримувати заробітну плату, сплачувати податки, страхові внески (за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням), розпочався її трудовий і страховий стаж, відтак вона набула право на соціальні виплати за загальнообов`язковим державним страхуванням, тобто виникли безпосередньо трудові відносини і пов`язані з ними трудові і соціальні гарантії. Наголосила, що без наказу про зарахування до штату суду Указ Президента України про призначення на посаду не породжував би трудових відносин.

18. Таким самим чином припинення трудових відносин також пов`язані з виданням наказу голови суду про відрахування зі штату суду. До цього часу суддя перебуває у трудових відносинах, триває її трудовий і страховий стаж, відповідно вона є застрахованою особою (за загальним загальнообов`язковим державним страхуванням) і має право на встановлені гарантії соціального захисту.

19. Позивач зазначила, що рішення Вищої ради правосуддя про звільнення з посади судді і наказ голови суду про відрахування судді зі штату суду є взаємопов`язаними юридичними фактами, які в поєднанні утворюють єдину підставу для припинення трудових відносин. Ці два юридичні факти роз`єднані в часі, але тільки в сукупності створюють правові наслідки (йдеться про припинення повноважень судді).

20. Спираючись на такі міркування позивач переконує, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КЗпП, зокрема статті 40 КЗпП про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності. Судів попередніх інстанцій не взяли цього до уваги при прийнятті судових рішень, тому їхні висновки в цій справі ґрунтуються на неправильному трактуванні і застосуванні норм матеріального права.

21. Зазначила також, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу без її участі і без належного повідомлення про розгляд справи.

22. Ухвалою від 18 травня 2020 року суддя-доповідач призначив справу до розгляду в порядку попереднього судового засідання на 20 травня 2020 року. У день розгляду справи надійшло клопотання ОСОБА_1 (засобами електронного зв`язку) про зупинення провадження у цій справі, у зв`язку з чим касаційний розгляд цієї прави (по суті спору) не відбувся. Ухвалою від 26 травня 2020 року колегія суддів відмовила у задоволенні згаданого клопотання, відтак призначила розгляд цієї справи (у попередньому судовому засіданні) на 10 червня 2020 року.

23. Через те, що 10 червня 2020 року один із суддів, який входить до складу колегії, перебував у відпустці, що зумовило необхідність замінити його в основному складі суду, визначеного для розгляду цієї справи, попереднє засідання перенесено на 11 червня 2020 року.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

24. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

25. За змістом пункту 4 частини першої статті 131 Конституції України в Україні діє Вища рада правосуддя, яка ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

26. Відповідно до частини шостої статті 126 Конституції України підставами для звільнення судді <…> є 3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; <…>.

27. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

28. Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 1402-VIII суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

29. Відповідно до частини першої другої статті 112 Закону № 1402-VIII суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду правосуддя».

30. У частині першій статті 115 Закону № 1402-VIII зазначено, що відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади. За частиною другою цієї статті, факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені Вищою радою правосуддя (її відповідним органом). Закон

31. Відповідно до частини третьої статті 56 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; порушення суддею обов`язку підтвердити законність джерела походження майна), Вища рада правосуддя розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.

32. Відповідно до частини шостої статті 56 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

33. Відповідно до статті 125 Закону № 1402-VIII припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

VI. Позиція Верховного Суду

34. У контексті спірних правовідносин насамперед зауважимо, що одним із важливих аспектів правового статусу судді є гарантована Конституцією України його незалежність, яка забезпечується, зокрема, особливим порядок призначення і звільнення з посади судді.

35. Відносини щодо призначення та звільнення з посади судді є предметом спеціального законодавчого регулювання. Зокрема, підстави для звільнення з посади судді чітко визначені у частині шостій статті 126 Основного Закону України і їх перелік є вичерпним. Органом, уповноваженим приймати рішення про звільнення судді з посади, відповідно до статті 131 Конституції України, є Вища рада правосуддя.

36. Рішення про звільнення з посади судді Вища рада правосуддя приймає у визначеному законом порядку і тільки з рішенням цього органу (з огляду на правове регулювання цих правовідносин, яке було чинним у період виникнення цього спору) пов`язується припинення здійснення правосуддя (професійним) суддею.

37. Позивач помилково уподібнює/прирівнює здійснення суддею правосуддя на професійній основі до трудових відносин.

38. Беззаперечно, що в певній площині суддя, будучи зарахованим до штату суду, перебуває у трудових відносинах із судом, що проявляється, зокрема, в отриманні заробітної плати за рахунок бюджетних коштів (яка, утім, також є предметом регулювання Закону № 1402-VIII), матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань), отриманні виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, поширення окремих положень трудового законодавства щодо робочого часу і часу відпочинку. Але усі ці та інші аспекти професійної діяльності судді пов`язані з перебуванням на посаді судді, правовий статус якого визначається насамперед здійсненням правосуддя.

39. Колегія погоджується, що дати прийняття рішення Вищої ради правосуддя про звільнення з посади судді та фактичного відрахування зі штату суду за наказом голови суду можуть не збігатися в часі і останнє рішення буде прийнято пізніше. Однак це не змінює суті цих правовідносин, адже звільнення з посади суді і як наслідок виключення зі штату суду потрібно розглядати власне через призму правового статусу судді, який за своїм сутнісним наповненням відмінний від правового статусу працівника у трудових правовідносинах.

40. Тому колегія суддів не може погодитися з доводами позивачки, що наказ Голови суду про виключення зі штату суду є тим рішенням, з яким пов`язується подальше перебування особи на посаді судді. У цих правовідносинах зумовлені перебуванням на посаді судді гарантії соціального забезпечення не мають визначального/пріоритетного значення; трудові відносини судді припиняються, якщо його звільнено з посади (на підставі рішення Вищої ради правосуддя), незалежно, зокрема, від перебування на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

41. У справі встановлено, що рішення Вищої ради правосуддя від 29 серпня 2017 року № 2560/0/15-17 позивачку звільнено з посади судді Червонозаводського районного суду міста Харкова на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

42. Отримавши таке рішення Голова суду на підставі статті 125 Закону № 1402-VIII була зобов`язана видати наказ про виключення ОСОБА_1 зі штату суду і положення КЗпП, у тому числі ті, до яких апелює позивачка, до правовідносин, пов`язаних зі звільненням з посади судді, не застосовуються. Тобто, на суддю як на посадову особу з особливим правовим статусом не розповсюджуються загальні норми трудового законодавства.

43. За схожих фактичних обставин і подібного правового регулювання таку позицію Верховний Суд висловлював неодноразово, приміром у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 160/1640/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 804/1938/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 815/5811/16.

44. З приводу доводів позивачки про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що полягало у розгляді справи без її часті та без належного повідомлення про розгляд справи, то перевіривши повідомлені обставини колегія суддів з`ясувала, що про розгляд справи суд апеляційної інстанції повідомляв позивачку. Невручення адресату з незалежних від суду причин поштового відправлення не може вважатися неналежним повідомленням про розгляд справи.

45. У контексті обставин цієї справи порушення процесуального, про які зазначає позивач, не призвели до неправильного вирішення справи, тому в розумінні частини другої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) не можуть бути підставою для скасування судових рішень.

46. Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

47. Згідно з частинами першою, другою статті 341 КАС (тут і далі - в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

48. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

49. Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

50. Переглянувши оскаржені судові рішення в межах доводів касаційної скарги відповідно до статті 341 КАС, колегія суддів не встановила неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права або порушень норм процесуального права.

51.Доводи касаційної скарги висновків судів та обставин справи не спростовують.

Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX, статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2018 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді М. В. Білак

А. Г. Загороднюк