Справа № 160/3723/20
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2020-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2020 року Справа № 160/3723/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОШИНА» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про нарахування штрафу та податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки),-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду 06.04.2020 року надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОШИНА» (далі Товариство, ТОВ «АГРОШИНА») до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить визнати протиправними та скасувати:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Тією ж ухвалою суду відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що оскаржені рішення та вимога прийняті ним у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки надані Товариством до перевірки документи та сукупність доказів свідчать про відсутність факту реального вчинення господарських операцій, а самі операції спрямовані виключно на подальшу мінімізацію податкових зобов`язань усіх учасників «паперово-транзитного» переміщення товару по ланцюгу постачання, у зв`язку з чим, у задоволенні позову просить відмовити.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із таких міркувань.
Судом встановлено, що Товариство є юридичною особа приватного права, зареєстрованого Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, перебуває на податковому обліку в органах ДПС і є платником, зокрема: податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), податку на прибуток. З установчих документів позивача вбачається, що останній здійснює діяльність пов`язану з неспеціалізованою оптовою торгівлею (шинна продукція, код КВЕД 46.90 основний).
На підставі відповідного повідомлення і наказу, посадовими особами відповідача у період з 22.07.2019 р. по 02.08.2019 р., проведено планову документальну виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства, а також сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.04.2016 року по 31.03.2019 року.
- вимог п.192.1, ст.192, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість на загальну суму 99 761 грн.;
- вимог п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.135.1 ст.135 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток всього у сумі 195 529 гри.;
- абз. «е» п.п.164.2.17 п. 164.2 ст.164, п.167.1 ст.167, п.п.168.1.2 п.168.1 ст.168, абз. «а» п.176.2 Податкового кодексу України, в результаті заниження податку на доходи фізичних осіб з доходу у вигляді сплати за послуги міжнародного зв`язку на загальну суму 5420,12 грн.,
- абз. «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України та розділ 3 Порядку «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку» затвердженого наказом Міністерством фінансів України від 13.01.2015р. № 4, в частині надання Податкового розрахунку за ф. №1- ДФ за період з II кв. 2016 року по І кв. 2019 року не в повному обсязі, без відображення сум доходу у вигляді сплати з послуги міжнародного зв`язку (за ознакою доходів фізичних осіб « 126»);
- п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в результаті заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування збір з доходу у вигляді сплати за послуги міжнародного зв`язку на загальну суму 5432,16 грн.;
- абз. «е» п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 , п.167.1 ст.167, п.п.168.1.2 п.168.1 ст.168, п.171.1 ст.171, абз.«а» п.176.2 ст.176, п.161 підрозділу 10 розділу XX Податкового Кодексу, в результаті заниження військового збору у розмірі 370,37грн.
Такі висновки контролюючий орган обумовлює у зв`язку з зібраної податкової інформацією стосовно контрагентів позивача - ТОВ «Атланта Трейд», ТОВ «Кавіра», ТОВ «ШОЛДЕРСНАБ», ТОВ «ВАНБУД 3», ТОВ «ШИНРЕСУРС» з яким Товариство мало господарські взаємовідносини у періоді, який підлягав перевірці. Так, відповідач посилається на аналіз даних ЄРПН в розрізі номенклатурних позицій та встановлює, що ТОВ «Кавіра», ТОВ «ШОЛДЕРСНАБ» та ТОВ «ВАНБУД 3» не здійснювали придбання та не являється імпортером ТМЦ, які у подальшому реалізовувались на адресу позивача. Також посилається на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2019 року у справі № 202/1710/19, зі змісту якої слідує, що службові особи підприємства «Агрошина» діючи через підконтрольну мережу певних підприємств систематично вносили недостовірні відомості до первинних бухгалтерських та звітних документів про походження, кількість, вартість шин для сільськогосподарської техніки та будівельних матеріалів, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам. Крім того, контролюючий орган посилається на ненадання Товариством товарно-транспортних накладних та сертифікатів в рамках господарських операцій по взаємовідносинам з ТОВ «Атланта Трейд», ТОВ «Кавіра», ТОВ «ШОЛДЕРСНАБ» та ТОВ «ШИНРЕСУРС», у зв`язку з чим доходить висновку про відсутність факту поставки товару.
На підставі такого акту і встановлених порушень, відповідачем прийнято:
Скаргу Товариства на вище перелічені податкові повідомлення-рішення залишено відповідачем без задоволення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із цим позовом.
При цьому, підстави та порядок проведення перевірок позивачем не оскаржуються, останній фактично не згоден з висновками, викладеними в акті перевірки та прийнятим за наслідками перевірки податковим повідомленням-рішенням.
Дослідивши первинні документи, надані позивачем на підтвердження фінансово-господарських взаємовідносини з вказаними контрагентами за період, який перевірявся, суд зазначає, зокрема, про таке.
З матеріалів справи слідує, що між позивачем (покупець) та ТОВ «Атланта Трейд» (постачальник) укладено договір поставки № АТ-1, за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність Товариства шини, камери, колеса, а покупець їх приймає та оплачує.
Пунктом 3.2 договору передбачено умови поставки товару, що здійснювалися за правилами ДДП (Інкотермс 2010), тобто усі витрати, пов`язані з доставкою товару здійснено постачальником, на підтвердження чого матеріали справи містять відомості по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» та платіжні доручення.
Фактичне виконання умов договору підтверджується долученими до матеріалів справи податковими та видатковими накладними.
Перевезення товару здійснено ТОВ «НОВА ПОШТА», що підтверджується актами здачі-прийняття робіт.
Крім того, між Товариством та ТОВ «КАВІРА» (ТОВ «ЄВРОТЕЗІС») укладено договори поставки від 11.08.2017р. № 0170818/006 та № 122017 від 19.12.2017 року, за умовами яких постачальник -ТОВ «КАВІРА» передає у власність покупцеві - ТОВ "АГРОШИНА", шини, камери, колеса, механізми здвоєних коліс та інше, а покупець їх приймає та оплачує.
Пунктом 3.2 договору передбачено умови поставки товару, що здійснювалися за правилами ДДП (Інкотермс 2010), тобто усі витрати, пов`язані з доставкою товару здійснено постачальником, на підтвердження чого матеріали справи містять відомості по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» та платіжні доручення.
Фактичне виконання умов договору підтверджується долученими до матеріалів справи податковими та видатковими накладними.
При цьому, між вказаними суб`єктами господарювання 23.08.2017р. також укладено договір про надання послуг № АГО 170912/004, за яким виконавець ТОВ «КАВІРА» надає послуги з обробки, збору, покраски, переробки матеріалу Замовника (давальницької сировини), а замовник приймає і оплачує надані послуги.
На виконання умов договору виконавцем надані послуги, що підтверджено актами здачі-приймання виконаних робіт (послуг).
ТОВ «АГРОШИНА» обов`язки за договорами поставки та надання послуг виконано: товар та послуги прийнято і розрахунки проведено, що підтверджується відомостями по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» та платіжними дорученнями.
На виконання договору поставки від 18.08.2018 постачальником здійснено поставку на користь ТОВ «АГРОШИНА» вищевказаного товару за видатковими накладними.
Пунктом 3.2 договору передбачено умови поставки товару, що здійснювалися за правилами ДДП (Інкотермс 2010), тобто усі витрати, пов`язані з доставкою товару здійснено постачальником, на підтвердження чого матеріали справи містять відомості по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» та платіжні доручення.
Також між ТОВ «АГРОШИНА» та ТОВ «ШОЛДЕРСНАБ» 05.09.2016р. укладено договір про надання послуг № 0160919/004, за яким виконавець ТОВ «ШОЛДЕРСНАБ» надало послуги з обробки, збору, покраски, переробки матеріалу Замовника (давальницької сировини).
На виконання договору про надання послуг від 05.09.2016 виконавцем надані послуги, що підтверджено актами здачі-приймання виконаних робіт (послуг).
Судом встановлено, що Товариством обов`язки за договором поставки та надання послуг виконано у повному обсязі, зокрема: товар та послуги прийнято і розрахунки проведено, що підтверджується відомостями по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» та платіжними дорученнями, копії яких містять у матеріалах справи.
Із матеріалів справи також слідує, що 17.11.2015 р. між ТОВ «АГРОШИНА» та ТОВ «ВАНБУД 3» укладено договір купівлі-продажу нафтопродуктів № ВБ-92, за яким продавець - ТОВ «ВАНБУД 3» передає у власність клієнту - ТОВ «АГРОШИНА» нафтопродукти, а саме: бензин А-95, А-92, дизельне паливо, а позивач їх отримує та оплачує.
На виконання договору від 17.11.2015 № ВБ-92 продавцем здійснено поставку на користь ТОВ «АГРОШИНА» товару за видатковою накладною.
Покупцем - ТОВ «АГРОШИНА» обов`язки за договорами купівлі-продажу нафтопродуктів виконано: товар прийнято і розрахунки проведено, що підтверджується відомостями по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» та платіжними дорученнями.
Щодо господарських взаємовідносин позивача із контрагентом ТОВ «ШИНРЕСУРС» суд зазначає, що у листопаді та грудні 2016 року на підставі видаткових накладних ТОВ «АГРОШИНА» отримано від ТОВ «ШИНРЕСУРС» автошини.
Перевезення товару здійснювалось ТОВ «НОВА ПОШТА», що підтверджується актами здачі-прийняття робіт.
ТОВ «АГРОШИНА» товар прийнято і розрахунки проведено, що підтверджується відомостями по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» та платіжними дорученнями.
Тобто, позивачем документально підтверджено правомірність включення до сум податкового кредиту сплачених сум податку на додану вартість, а також визначення інших фінансових показників (валових витрат) по вищевказаним господарськими операціями.
Надаючи оцінку наданим до суду первинним документам позивача, суд зазначає, що за зовнішніми реквізитами вони складені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Разом з цим, жоден із вищезазначених документів не був предметом дослідження контролюючим органом під час проведення перевірки, що у свою чергу свідчить про неповноту, формальність проведеної відповідачем перевірки та необґрунтованість висновків Акту про відсутність первинних документів, які б підтверджували здійснення позивачем спірної господарської діяльності.
В акті перевірки не міститься жодного зауваження щодо форми, змісту або будь-яких інших недоліків первинних документів Товариства в рамках перелічених господарських операція, які досліджувалися у ході перевірки.
Натомість, на переконання суду, вказані первинні документи Товариства у повній мірі розкривають зміст та характер господарських операцій, підтверджують рух активів покупця, отримання реального результату у процесі господарської діяльності та зміни у власному капіталі підприємства у зв`язку з оприбуткуванням придбаного товару і проведеними з постачальником розрахунків.
Водночас, висновки акту перевірки про «безтоварність» спірних господарських операція здійснено контролюючим органом фактично на підставі зібраної податкової інформацією стосовно контрагентів позивача - ТОВ «Атланта Трейд», ТОВ «Кавіра», ТОВ «ШОЛДЕРСНАБ», ТОВ «ВАНБУД 3», ТОВ «ШИНРЕСУРС».
Так, однією із підстав здійснення оскаржених донарахувань слугували посилання відповідача на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2019 року у справі № 202/1710/19, зміст якої наведений вище.
Проте суд не приймає вказані посилання до уваги та з цього приводу зазначає, що сам лише факт відкриття кримінального провадження та/або отримання свідчень (пояснень) посадових осіб відповідних суб`єктів господарювання не є беззаперечним фактом на підтвердження «безтоварності» господарських операцій (правова позиція Верхового Суду у справі № 822/787/18, постанова від 11.12.2018 року).
Доказів, які б свідчили про наявність вироків суду відносно посадових осіб Товариства в акті перевірки не наведено, відповідачем до матеріалів справи не долучено.
Щодо доводів про ненадання Товариством товарно-транспортних накладних та сертифікатів у рамках господарських операцій по взаємовідносинам з ТОВ «Атланта Трейд», ТОВ «Кавіра», ТОВ «ШОЛДЕРСНАБ» та ТОВ «ШИНРЕСУРС», що за позицією осіб, які здійснювали перевірку свідчить про відсутність факту поставки товару, суд зазначає про таке.
Як вже зазначено вище, з вказаними контрагентами Товариством укладалися, у тому числі: договори поставки, за умовами яких передбачено поставка товару на умовах DDP, згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів ІНКОТЕРМС 2010.
Термін DDP у правилах Інкотермс 2010 означає, що продавець несе усі витрати та ризики, пов`язані з доставкою товару до місця призначення, та передбачає максимальний обсяг обов`язків продавця.
Отже, відсутність товарно-транспортних накладних у позивача пов`язана з тим, що за умовами договорів поставка товару здійснювалась силами та транспортом контрагентів Позивача.
Окрім того, перевезення товару між позивачем та ТОВ «Шинсервіс», ТОВ «Атланта Трейд» здійснювалось ТОВ «НОВА ПОШТА», що підтверджується актами здачі-прийняття робіт, які були надані і під час перевірки так і долучені до матеріалів справи.
Суд також зазначає, що товарно-транспортні накладні не є винятковими первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують факт реальності здійснення господарської операції, та за відсутності яких платник позбавляється права на формування податкового кредиту, а також віднесення до складу доходів і витрат сум за договорами у разі наявності інших первинних бухгалтерських документів оформлених у відповідності до положень діючого законодавства, а саме: договорів, видаткових накладних податкових накладних регістрів бухгалтерських документів, платіжних доручень, відомостей про рух активів, товару та інших документів.
Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №823/1519/16.
Щодо сертифікатів суд зазначає, що Декрет Кабінету Міністрів України від 10.05.1993 № 46-93 "Про стандартизацію і сертифікацію», яким була законодавчо встановлена обов`язкова сертифікація товарів, втратив чинність з 01.01.2018, у зв`язку з чим була скасована обов`язкова сертифікація продукції, яка входила до Переліку продукції, що підлягає обов`язковій сертифікації в Україні, затвердженого Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 01.02.2005 №28, не враховуючи того факту, що сертифікат якості на товар не належить до документів, на підставі яких формується бухгалтерський та податковий облік, і не містить відомостей про господарську операцію.
Щодо аналізу даних ЄРПН у розрізі номенклатурних позицій суд зазначає, що при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні досліджуватись відносини безпосередньо між учасниками господарської операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.
Крім того, у відповідності до ст. 71 Податкового кодексу України, податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, зберігається в базах даних Інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем (далі - Інформаційні системи) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику.. Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та завдань.
Процес зіставлення даних податкової звітності з ПДВ у розрізі контрагентів є формальним рівнем податкового контролю, на стадії якого контролюючий орган фактично порівнює задекларовані контрагентами кореспондуючі суми податкових зобов`язань та податкового кредиту з метою оперативного виявлення платників, що підлягають документальній перевірці.
Зазначений етап контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення контролюючим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються контролюючим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку.
Отже, контролюючий орган, проводячи перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства, не мав передбачених законом підстав формувати ї висновки про відсутність реального вчинення господарських операцій з вищевказаними контрагентами на підставі лише даних податкового обліку таких контрагентів та обставин, встановлених, у тому числі: в ухвалі Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2019 року у справі № 202/1710/19, які не стосуються вчинених між суб`єктами господарювання (позивачем та ТОВ «Атланта Трейд») фінансово-господарських операцій.
При цьому, жодних інших обставин для невизнання первинних документів Товариства та неврахування господарських відносин позивача з його контрагентами за спірний період при визначенні об`єкту оподаткування, у акті перевірки не наведено, аналізу господарської діяльності між позивачем та такими контрагентами у цьому періоді не проведено, оцінки наданим позивачем первинним документам з точки зору відповідності їх вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не надано, у зв`язку з чим, суд вважає такі висновки контролюючого органу необґрунтованими.
Суд також зазначає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Вимоги до первинних документів містяться у ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема, вони повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, підтвердженням факту виконання договору поставки товару (робі) є первинні документи податкового та бухгалтерського обліку, які складені у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Крім того, чинне податкове законодавство не ставить право платника податку на включення сум сплаченого податку до складу податкового кредиту а також визначення інших фінансових показників у залежність від господарських, технічних та виробничих можливостей постачальників.
Платник податків (покупець товару, робіт, послуг) не має обов`язку та права здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товару (послуг) вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, і в подальшому не повинен зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності за можливе допущення порушення законодавства іншими юридичними особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу України, господарська діяльність - це діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарську діяльність визначено як діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Підтвердженням реального здійснення господарської операції є первинні документи, які свідчать про фактичну поставку товарів продавцем та їх отримання покупцем, документи, підтверджуючі використання вказаних товарів у власній господарській діяльності.
Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об`єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагентів.
Відповідно до п.п.134.1.1 п.134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування фінансового результату до оподаткування визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень розділу 3 ПКУ.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:
зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);
збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Згідно з п.135.1 ст. 135 Податкового кодексу України, базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 Податкового кодексу України.
Статтями 138-140 Податкового кодексу України встановлений перелік різниць, на які коригується фінансовий результат до оподаткування. Зазначений перелік не містить різниць, які б передбачали коригування фінансового результату до оподаткування на витрати за операціями, що не пов`язані з господарської діяльністю платника податків, та по операціях, що не містять ділової мети.
У відповідності до п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
Абзацом «а» п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг.
Згідно п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;
дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Отже, правомірність формування платником податку податкового кредиту та валових витрат визначається фактичним проведенням операцій платником податку зі своїми безпосередніми контрагентами, які оформлені належними документами.
Враховуючи, що позивач у періоді, який перевірявся формував податковий кредит та визначав валові витрати на підставі первинних документів та податкових накладних, які відповідають встановленим для них вимогам у межах проведених господарських операцій, у суду відсутні підстави вважати, що його податкова звітність з податку на додану вартість та з податку на прибуток приватних підприємств складалася без відповідного підтвердження первинними документами.
Крім того, суд виходить з того, що на час здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача були зареєстрованими в установленому законом порядку, відповідали ознакам і поняттю юридичних осіб та виступали правоздатними учасниками господарського обороту.
Окрім цього, суд зазначає, що платник податку (покупець товару), який дотримався вимог закону щодо формування податкового кредиту та валових витрат не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням контрагентом чи його постачальниками вимог законодавства щодо створення підприємства, здійснення господарської діяльності, виконання податкових зобов`язань тощо і в подальшому зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на визначення фінансових показників за проведеними господарськими операціями з ними. У разі коли постачальник чи його контрагенти допустили порушення вимог законодавства при веденні фінансово-господарської діяльності, то це тягне відповідальність та негативні наслідки щодо них. При цьому, судовий контроль не призначений перевіряти економічну доцільність рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема: при виборі контрагентів, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобов`язань тощо).
Також, в матеріалах справи відсутні докази встановлення контролюючим органом обставин на підтвердження того, що укладаючи спірні договори, учасники договірних відносин діяли з метою, яка є завідомо суперечною інтересам держави та суспільства. Контролюючим органом не доведено наявності протиправного умислу та мети при укладенні угод позивачем з вказаними контрагентами, що мали місце під час здійснення позивачем підприємницької діяльності.
Відповідно до статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень
Відповідно до п.п. 20.1.6 п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючі органи мають право запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.
Згідно із п. 85.2 ст. 85 ПК України, платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Пунктом 44.6 ст. 44 ПК України визначено, що у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.
Суд зазначає, що Податковий кодекс України не містить норм, які б визначали строки надання документів під час проведення перевірки, окрім як у п. 44.7 ст. 44 ПК України, а тому такий строк обмежується строками проведення перевірки.
Більш того, приписи ПК України взагалі не містить норм, які б надавали право контролюючому органу встановлювати обов`язковий строк надання платником податків документів під час проведення перевірки чи обмежувати платника податків у праві надавати документи.
Дійсно, пунктом 121.1 ст. 121 ПК України передбачена відповідальність за ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом.
Разом з тим, необхідне зазначити, що норми ст. 121 ПК України не охоплюють правовідносини, які існують саме під час проведення перевірки, а тому й санкції передбачені цією статтею не можуть бути застосовані у разі ненадання документів, запитуваних під час проведення перевірки. Наслідки ненадання документів під час перевірки передбачені в п.44.6 ст. 44 ПК України, а саме: не підтвердження показників, відображених у податковій звітності.
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 121.1 ст. 121 ПК України передбачена відповідальність саме за навмисне ненадання документів як спосіб перешкоджання контролюючому органу у здійсненні законних заходів податкового контролю, а не за своєчасне, з точки зору контролюючого органу, надання первинних документів під час проведення перевірки.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні підстави для накладення на позивача штрафу за ненадання документів під час проведення перевірки, а тому наведені податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
Як вже зазначено вище, підставою для прийняття таких рішень та вимоги слугували доводи контролюючого органу, що Товариством не утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір із сум доходу, отриманого працівником підприємства ОСОБА_1 як додаткове благо у вигляді вартості послуг стільникового зв`язку (роумінгу), у сумі 24 691,64 грн., сплачених за рахунок коштів підприємства.
Надаючи оцінку таким доводам суд зазначає, що за визначенням, наведеним у абзаці другому пункту 164.1 статті 164 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), загальний оподатковуваний дохід це будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що дохід з джерелом його походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.
Згідно з підпунктом 164.2.17 пункту 16.2 статті 162 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).
У відповідності до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).
У підпункті 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України одним із видів додаткових благ розуміються суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов`язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом (абзац «г»).
За змістом абзацу «а» пункту 171.2 статті 171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших оподатковуваних доходів джерелом їх походження в Україні, є податковий агент, який в силу вимог підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України при нарахуванні (виплаті, наданні) оподатковуваного доходу на користь платника податку зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Таким чином податковий агент при нарахуванні (виплаті) фізичним особам доходів у вигляді додаткового блага, зокрема, при виплаті коштів, які не є заробітною платою, не пов`язані з виконанням обов`язків трудового найму та не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), повинен нарахувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок від суми такого доходу.
Поряд з цим, пл. 134.1.1 п. 134.1 ст. ПК України визначено, що прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно, до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Пунктом 135.1 ст. 135 ПК України визначено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.
Згідно п. 6 П(с)БО 16 «Витрати» витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.
Пунктом 7 П(с)БО 16 «Витрати» визначено, що витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.
Зміст наведених положень у контексті спірних правовідносин дає суду підстави для висновку, що понесені платником податку витрати на послуги міжнародного мобільного зв`язку (роумінгу), якщо ці витрати пов`язані з провадженням господарської діяльності та документально підтверджені відповідними первинними документами, відносяться до складу витрат такого суб`єкта господарювання й не є додатковим благом фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із своїм роботодавцем, та їх оподатковуваним доходом у розумінні підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є безпідставним.
Суд зауважує, що контролюючий орган в Акті перевірки не заперечував зв`язок та підтвердив витрати на послуги міжнародного мобільного зв`язку (роумінгу) як пов`язані з господарською діяльністю, порушень щодо включення до складу витрат витрати на послуги міжнародного мобільного зв`язку (роумінгу) не встановлено.
Слід також зазначити, що під час проведення перевірки Товариством повідомлялось, що комерційна діяльність та укладені експортно-імпортні контракти передбачають делегування представника підприємства за місцем розташування покупців/продавців, більшість яких знаходяться біля державних кордонів України. Для вказаних поїздок позивачем використовувся автомобіль, який орендується згідно із договору найму (оренди) транспортного засобу від 28.04.2016 № НАІ 187167. При цьому, працівниками Товариства здійснювались дзвінки виключно з метою виконання трудових функцій та для забезпечення господарської діяльності Товариства.
Також слід зазначити, що на підставі розпоряджень у підприємстві (№ 01/01/2016, № 01/01/2017, № 01/01/2018, № 01/01/2019) про використання мобільних телефонів у господарській діяльності підприємства та у робочий час працівникам позивача повідомлено, що вказані у розпорядженнях телефонні номери включені до особового рахунку.
На підтвердження відповідних підстав для використання працівниками Товариства мобільних телефонів для дзвінків за кордон до перевірки, матеріали справи містять рахунки ПрАТ «Київстар» та підтвердження оплати, розпорядження про правила користування мобільним зв`язком, затверджені директором позивача № 01/01/2016, № 01/01/2017, № 01/01/2018, № 01/01/2019 року.
За наведених обставин, враховуючи, що під час судового розгляду справи Товариства підтверджено факт пов`язаності витрат з послуг міжнародного мобільного зв`язку (роумінгу) з провадженням Товариством господарської діяльності, суд доходить висновку, що такі платежі не є додатковим благом фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із Товариства, відповідно у останнього не виникло обов`язку з нарахування та сплати сум податку з фізичних осіб та як наслідок обов`язку сплати єдиного внеску і військового збору.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.
Згідно зі статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати у розмірі 9060,68 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Судом встановлено, що прохальна частина позовної заяви містила вимогу про відшкодування судових витрат на правничу допомогу.
Так, надання Адвокатським бюром «Коваленко та партнери» адвокатських послуг у суді першої інстанції при розгляді цієї справи підтверджується договором про надання правової допомоги від 30.03.2020 року, додатковою угодою від 30.03.2020 року, актом надання послуг від 01.04.2020 року № 1/0104, рахунком на оплату та квитанціями про сплату, завірені належним чином копії яких долучено до матеріалів справи.
Досліджуючи надані документи, суд встановив, що договором передбачено надання правової допомоги саме позивачу та саме при розгляді вказаної справи (предмет спору оскаржені ппр (п.1 додаткової угоди)). Усі копії документів завірено підписом та печаткою представника позивача.
Враховуючи наведене, а також зважаючи на викладені обставини щодо складності справи та її значення для учасників процесу, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання шляхом присудження на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОШИНА» задовольнити повністю.
Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОШИНА» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9060,68 грн. (дев`ять тисяч шістдесят гривень 68 коп.) та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. (чотири тисячі гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Л.Є. Букіна