Справа № 280/2402/20
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
10 червня 2020 року Справа № 280/2402/20 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ),

до Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 )

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (далі - відповідач 1), до Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України (далі - відповідач 2), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 03.01.2015 року по 08.10.2015 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків з військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України 08.10.2015 року;

визнати протиправною бездіяльність відповідача 2 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.10.2015 року по 19.01.2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків з військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України 19.01.2016 року;

зобов`язати відповідача 1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 03.01.2015 року по 08.10.2015 року виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків з військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України 08.10.2015 року;

зобов`язати відповідача 2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.10.2015 року по 19.01.2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків з військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України 19.01.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 14.05.2012 року по 08.10.2015 року проходив військову службу в підрозділах військової частини НОМЕР_2 НГУ. З 08.10.2015 року був переведений до подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_4 НГУ. З 09.10.2015 року по 19.01.2016 року проходив військову службу в підрозділах військової частини НОМЕР_4 НГУ. 19.01.2016 року був увільнений від займаної посади начальника варти (оперативного чергового) чергової служби військової частини, звільнено відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини. Вказує, що протягом 2015-2016 років позивач своїм правом на отримання додаткової відпустки учасникам бойових дій не скористався, у зв`язку з введенням у зазначений період особливого періоду. При виключенні його зі списків особового складу, відповідачем 1 - військовою частиною НОМЕР_2 протиправно не було проведено ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані за період з 03.01.2015 року по 08.10.2015 року та відповідачем 2 - військовою частиною НОМЕР_4 за період 09.10.2015 року по 19.01.2016 року, за календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позивач, вважаючи своє право на видачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 року порушеним, а бездіяльність відповідачів протиправною звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 13.04.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам повідомлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) у судовому засіданні 13.05.2020. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

27.04.2020 від представника відповідача 1 до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№19403), в якому зазначив, що ОСОБА_1 з 14.05.2012 по 08.10.2015 проходив військову службу в підрозділах військової частини НОМЕР_2 НГУ. З 08.10.2015 був переведений до подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_4 НГУ. З 09.10.2015 по 19.01.2016 проходив військову службу в підрозділах військової частини НОМЕР_4 НГУ. В зразковій справі 620/4218/18 у своїй постанові від 21.08.2019 року судді Великої Палати Верховного суду однією з підстав задоволення позову (п.ЗЗ) посилаються на наказ Міністерства оборони 07.06.2018 № 260 «Про Твердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», в якому відповідно до пункту З розділу XXXI у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або розплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 був звільнений з військової частини НОМЕР_4 НГУ 19.01.2016 є підстави вважати безпосереднім відповідачем останнє місце служби ОСОБА_1

27.04.2020 від представника відповідача 2 до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№19404), в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та зазначив, що згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо додаткових гарантій соціального захисту військовослужбовців в особливий період» № 1589-VIІ від 04.07.2014 внесено зміни до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачається, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якого дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеному в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. В матеріалах справи відсутні відомості про звернення з відповідним рапортом на той час військовослужбовця ОСОБА_1 на ім`я відповідного командира (начальника) із клопотанням про надання йому додаткової оплачуваної відпустки терміном на 14 діб, як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Від так як, додаткова відпустка це право - то обов`язково має бути рапорт (клопотання) про надання такої відпустки.

Згідно ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України(далі - КАС України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Статтею 258 КАС України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України,письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Отже, відповідно до вищевказаних приписів КАС України, справу розглянуто судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у межах строку, встановленого ст. 258 КАС України.

Суд, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступне.

Судом встановлено, що відповідно до довідки від 03.04.2020 №665, виданої відповідачем 1, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 м. Запоріжжя з 14 травня 2012 року по 08 жовтня 2015 року. Статус учасника бойових дій отримав 03 серпня 2015 року. Додаткова відпустка учасника бойових дій за 2015 рік (в кількості 14 діб) у Військовій частині НОМЕР_2 не надавалась.

В період з 03.01.2015 року по 24.02.2015 року ОСОБА_1 приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення та захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в складі Військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції № 663 від 03.04.2020 року.

За підсумками участі в антитерористичній операції ОСОБА_1 було присвоєно статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_6 , виданим 03 серпня 2015 року.

Відповідно до довідки від 03.04.2020 №664 ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 м. Запоріжжя з 14 травня 2012 року по 08 жовтня 2015 року. Статус учасника бойових дій отримав 03 серпня 2015 року. Додаткова відпустка учасника бойових дій за 2015 рік (в кількості 14 діб) у Військовій частині НОМЕР_2 не надавалась.

Із відзиві на позовну заяву, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 08.10.2015 був переведений до подальшого проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України.

Відповідно до довідки від 02.04.2020 №44, виданої відповідачем 2, ОСОБА_1 в період з 09 жовтня 2015 року по 19 січня 2016 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 м. Запоріжжя. Статус учасника бойових дій отримав 03 серпня 2015 року у Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України. Додаткова відпустка учасника бойових дій за 2015, 2016 роки (в кількості 28 діб) у Військовій частині НОМЕР_4 не надавалась.

19 січня 2016 року наказом командира Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України (по стройовій частині) № 11 старшину ОСОБА_1 (Г-012776), начальника варти (оперативного чергового) чергової служби, звільненого відповідно до ч.8 п. 1 «г» ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом начальника Південного територіального управління НГ України від 15.01.2016 № 3 о/с у запас Збройних Сил України через сімейні обставини або інші поважні причини, без права носіння військової форми одягу та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення .

Як вбачається із відповідей відповідача 1 та відповідача 2 (від 03.04.2020 №3/29/33-972 та від 03.04.2020 №3/26/22-442-П-10) на звернення позивача від 01.04.2020 про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової щорічної основної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 рік, позивач отримав відмову з підстав законодавчо не врегульованого порядку виплати грошової компенсації громадянам, які до звільнення з військової служби не зверталися рапортом до командування частини про розрахунок кількості невикористаних діб додаткової відпустки як учаснику бойових дій та врахування такої компенсації.

Вважаючи свої права порушеними, а бездіяльність відповідачів протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII та «;Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII (далі Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII, особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 7 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічного правового висновку щодо застосування вказаних вище норм Закону № 504/96-ВР та Закону № 3551-ХІІ дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18.

Водночас, слід зауважити, що вимоги позивача до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України з приводу не нарахування та виплати такої грошової компенсації та зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити її, не належать до задоволення, оскільки як наведено вище по тексту невикористана додаткова відпустка або грошова компенсація надається відповідною військовою частиною у рік звільнення.

Судом встановлено, що позивач не був звільнений з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, а був переведений до Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України та в подальшому із цієї військової частини був звільнений. Отже, саме Військова частина НОМЕР_4 Національної гвардії України допустила бездіяльність, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій.

З огляду на вказане, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача 2 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також зобов`язання відповідача 2 нарахувати та виплати позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 03.01.2015 по 19.01.2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.01.2016 року, підлягають задоволенню, а в решті позовних вимог слід відмовити.

За правилами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому, відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході судового розгляду справи позивач належними та допустимими доказами частково довів обґрунтованість заявлених позовних вимог, тому суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), до Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 03.01.2015 року по 19.01.2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.01.2016 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 Національної гвардії України нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 03.01.2015 по 19.01.2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.01.2016 року за такими реквізитами: «Державний ощадний банк України» картка НОМЕР_7 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

З урахуванням пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165,169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 10.06.2020.

Суддя А.В. Сіпака