Справа № 400/1554/20
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2020-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2020 р. № 400/1554/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Брагар В. С. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження розглянув адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2
про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі - відповідач) з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 319,12 грн. в день за період з 14.02.2017 року по 30.03.2020 року терміном 1141 календарні дні у сумі 364 115,92 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб , відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ №44 від 15.01.2004 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вина відповідача в невиплаті належних позивачу сум у день звільнення встановлена у справі № 520/434/20 (відомості про дату набрання законної сили відсутні) та №520/6845/19 (набрало законної сили 10.10.2019 року). Посилаючись на ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

28 травня 2020р. відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказав про безпідставність позовних вимог, оскільки вимоги КЗпП України на військовослужбовців не поширюються. Механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби передбачений спеціальним законодавством та має свої відмінності.

Справу розглянуто в письмовому провадженні.

З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд

ВСТАНОВИВ:
Позивач проходив військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 з 11.03.2015 року.

Наказом від 06.02.2017 р. № 17 позивача звільнено з військової служби, а наказом від 13.02.2017 р. № 35 його виключено зі списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас у зв`язку із закінченням контракту п.п. "ж" ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232).

З 12.02.2017 року позивача виключено зі списків особового складу військової частини.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 року по справі № 520/6845/19 визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення з урахуванням додаткових видів грошової винагороди станом на день звільнення з військової служби 13.02.2017р. та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік виходячи з грошового забезпечення з урахуванням додаткових видів грошової винагороди станом на день звільнення з військової служби 13.02.2017р..

Ухвалою суду від 10.10.2019 року Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 року по справі № 520/6845/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернуто скаржнику.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 року по справі № 520/434/20 визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 11.03.2015р. по 13.02.2017 р..

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 (пп НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_3 . код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 11.03.2015 р. по 13.02.2017 р.

Належні позивачу за рішенням суду по справі 520/434/20 виплати перераховані позивачу 31.03.2020 р. відповідно до довідки №10/494 від 31.03.2020 року.

За розрахунками позивача за затримку розрахунку при звільненні за період з 14.02.2017 р. по 30.03.2020 р. (1141 календарний день * 319,12 середньоденний розмір грошового забезпечення) відповідач має сплатити 364115,92 грн відшкодування на підставі ст. 117 КЗпП України.

Проходження військової служби регулюються Законом № 2232 і відповідними положеннями про проходження військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, і незалежності та територіальної цілісності.

Положеннями ч. 4 ст. 2 Закону № 2232 визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

На відміну від зазначеного спеціального законодавства, КЗпП України не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, ст. 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, положення Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як зазначив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від 22.12.1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік визнано за позивачем судовим рішенням 520/6845/19 та індексації грошового забезпечення за період 11.03.2015 р. по 13.02.2017 р. визнано за позивачем судовим рішеннями по справі № 520/434/20.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 р. передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.06.2018 р. по справі № 810/1543/17.

Положення Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні.

Однак гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової службу регулюється Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008. Так, абз. 3 п. 242 вказаного Положення передбачає, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З матеріалів справи суд встановив, що наказом від 06.02.2017 р. № 17 позивача звільнено з військової служби, а наказом від 13.02.2017 р. № 35 його виключено зі списків особового складу військової частини у звязку зі звільненням з військової служби в запас у звязку із закінченням контракту . Отже, позивач не скористався своїм правом, передбаченим абз. 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Правильність розрахунку, виконаного позивачем, судом не перевіряється, оскільки позивач не довів свого права на отримання грошової суми за затримку розрахунку при звільненні.

З огляду на викладене вище, позивач не довів обґрунтованості своїх вимог, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ; АДРЕСА_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. С. Брагар