Справа № 1.380.2019.005541
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.005541 пров. № А/857/4494/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Матковської З.М., Шавеля Р.М.,

з участю секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

представника позивача Данильчук В.М.,

представник відповідача Бойчук Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 1.380.2019.005541 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування розпорядження (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Братичак У.В. в м. Львові Львівської області 19.02.2020 року, згідно з протоколом судового засідання о 10:56 год., повний текст судового рішення складено 02.03.2020), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради (далі Галицька РА ЛМР, відповідач), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 (далі ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 (далі ОСОБА_5 ), в якому просить скасувати розпорядження Галицької РА ЛМР від 08.05.2019 № 190 «Про демонтаж самовільно влаштованого в подвір`ї будинку АДРЕСА_1 . металевого каркасу-конструкції, на який натягнуто брезент» (далі також спірне, оспорюване, оскаржуване розпорядження, рішення).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що був позбавлений права на участь у прийнятті спірного рішення, а оскаржуване розпорядження йому не надсилалось. Облаштування каркасу викликане об`єктивною необхідністю покращити житлові умови, для захисту її мешканців від дощу та снігу, а також від уламків будинку, які падають із поверхів вище. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем не обґрунтовано та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи. Також вказує на те, що відсутні документи, якими визначені межі прибудинкової території, а також на відсутність у відповідача відповідних повноважень на прийняття оскаржуваного рішення. Звертає увагу на те, що облаштування каркасу відбулося зі згоди інших мешканців будинку, а спірного рішення винесене за наслідками розгляду листа ЛМКП «Айсберг», у якого немає прав для здійснення архітектурного нагляду.

Відповідач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає оскаржуване судове рішення законним, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі, представник відповідача просив в задоволенні такої відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 загальною площею 42,2 кв. м належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5

28.12.2015 ЛМКП «Айсберг» складено протокол за ст. 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_3 за самовільне влаштування металевого каркасу-конструкції, на який натягнуто брезент, на частині прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 .

14.01.2016 адміністративною комісією Галицької РА ЛМР винесено постанову № 5 про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за самовільне встановлення металевого каркасу-конструкції на частині прибудинкової території у подвір`ї будинку АДРЕСА_1 . Зазначеною постановою на ОСОБА_3 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

09.04.2019 ЛМКП «Айсберг» скеровано ОСОБА_3 попередження № 302 про необхідність демонтувати металевий каркас з брезентовим накриттям у дворі будинку АДРЕСА_1 .

23.04.2019 вказане питання розглядалося на засіданні міжвідомчої комісії Галицького району. Згідно з витягу із протоколу № 14 засідання міжвідомчої комісії, вирішено: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 - співвласникам квартири АДРЕСА_2 необхідно за власні кошти демонтувати самовільно влаштований в подвір`ї будинку АДРЕСА_1 . металевий каркас-конструкцію, на який натягнуто брезент.

08.05.2019 розпорядженням голови Галицької РА ЛМР № 190 «Про демонтаж самовільно влаштованого в подвір`ї будинку АДРЕСА_1 . металевого каркасу-конструкції, на який натягнуто брезент» зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 - співвласників квартири АДРЕСА_2 за власні кошти демонтувати самовільно влаштований в подвір`ї будинку АДРЕСА_1 . металевий каркас-конструкцію, на який натягнуто брезент.

Позивач, не погоджуючись з таким рішенням відповідача, звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступного.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів спрямовані на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини, передбачені Законом України від 06.09.2005 № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі Закон № 2807-IV).

Статтею 10 Закону № 2807-IV передбачено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження правил благоустрою територій населених пунктів. До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, поміж іншого, здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.

Відповідно до статті 12 Закону № 2807-IV суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Згідно пункту 2 частини першої статті 13 Закону № 2807-IV прибудинкові території належать до об`єктів благоустрою населених пунктів.

Як визначено статтею 14 Закону № 2807-IV, об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 16 Закону № 2807-IV на об`єктах благоустрою забороняється, зокрема, виконувати роботи без дозволу в разі, якщо обов`язковість його отримання передбачена законом.

Статтею 34 Закону № 2807-IV визначено, що правила благоустрою території населеного пункту - нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту. Правила включають, зокрема, порядок здійснення благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою; порядок розміщення малих архітектурних форм; порядок здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів.

Відповідно до статті 40 Закону № 2807-IV самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами. Самоврядний контроль за станом благоустрою населених пунктів здійснюється шляхом:

1) проведення перевірок території;

2) розгляду звернень підприємств, установ, організацій та громадян;

3) участі в обговоренні проектів благоустрою територій населених пунктів, іншої технічної документації з питань благоустрою і внесення відповідних пропозицій на розгляд органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій;

4) подання позовів до суду про відшкодування шкоди, завданої об`єктам благоустрою внаслідок порушення законодавства з питань благоустрою населених пунктів, Правил благоустрою території населеного пункту.

Статтею 9 Закону України від 20.05.1999 № 687-XIV «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що відповідач Галицька РА ЛМР наділений повноваженнями на здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою м. Львова.

Відповідно до п. 1.9 Правил благоустрою м. Львова, затверджених ухвалою міської ради від 21.04.2011 року № 376 (далі Правила), прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

У п. 2.2. Правил зазначено, що до об`єктів благоустрою міста належать: території загального користування, зокрема, прибудинкові території.

Рішенням виконкому Львівської міської ради від 09.09.2011 року № 835 було затверджене Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затверджене (втратило чинність на підставі Рішення виконкому Львівської міської ради від 05.07.2019 року № 619, було чинним на час виникнення спірних правовідносин; далі Положення № 835).

Пунктом 1.3 Положення № 835 передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без отриманих у встановленому законодавством порядку містобудівних умов та обмежень, архітектурно-планувальних вимог або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до пункту 3.1 Положення № 835 розгляд питань за фактами здійсненого (здійснюваного) фізичними та юридичними особами самочинного будівництва (реконструкції) об`єктів за підвідомчістю справ здійснює районна адміністрація відповідного району, у якому здійснено (здійснюється) самочинне будівництво.

Відповідно до пункту 5.1.3 Положення № 835 міжвідомчі комісії при районних адміністраціях можуть приймати у кожному конкретному випадку самочинного будівництва одне з рішень, зокрема, про знесення у терміни, визначені розпорядчими документами, самочинного будівництва особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, за її кошти:

у разі неможливості виділення земельної ділянки для цього будівництва;

у разі заперечення виконавчим органом міської ради визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на земельній ділянці, що знаходиться у комунальній власності і не підлягає передачі у власність;

у разі порушення прав інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, міжвідомча комісія Галицької РА ЛМР за наслідками розгляду звернення ЛМКП «Айсберг» про самочинне встановлення металевого каркасу в подвір`ї будинку АДРЕСА_1 . прийшла до висновку про необхідність знесення даного каркасу і вже після цього спірним розпорядженням зобов`язано власників квартири його знести.

Отже, відповідач діяв у відповідності до вимог статті 40 Закону № 2807-IV, яка передбачає як один з способів здійснення самоврядного контролю, - розгляд звернень.

Відповідно до частини сьомої статті 55 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» голова районної, обласної, районної у місті ради в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Інших форм прийняття рішень законодавство не передбачає. З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач наділений контролюючими повноваженнями та здійснює владні управлінські функції у сфері благоустрою міста, приймаючи рішення про демонтаж та вживаючи заходи із демонтажу.

Законом № 2807-IV до заходів з благоустрою населених пунктів віднесені роботи щодо відновлення, належного утримання та раціонального використання територій, охорони та організації упорядкування об`єктів благоустрою з урахуванням особливостей їх використання.

Таким чином, дії з демонтажу, тобто знесення певних об`єктів з метою відновлення території благоустрою відповідають засадам та меті, визначеним Законом № 2807-IV.

Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Вимога розпорядження від 08.05.2019 № 190 зобов`язати демонтувати самочинно влаштований металевий каркас спрямована на його повне руйнування, а тому за правовими наслідками є рівнозначною до подальшої реалізації вимоги про знесення самочинного будівництва, яка передбачена частиною сьомою статті 376 ЦК України. Відтак, для задоволення такої вимоги слід встановити наявність умов, передбачених статтею 376 ЦК України, а саме: істотне відхилення від проекту; суперечність суспільним інтересам або порушення права інших осіб; істотного порушення будівельних норм і правил; неможливість проведення відповідної перебудови або відмова особи від її проведення.

Можливість знесення самочинного будівництва закон пов`язує саме з цими обставинами, а не з невиконанням розпорядження.

Апеляційний суд звертає увагу, що ключовим питанням спору є повноваження відповідача видавати розпорядження про демонтаж. Даним розпорядженням позивачу запропоновано добровільно здійснити демонтаж, а невиконання розпорядження є підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Як вірно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, спірне розпорядження є лише формою контролю за дотриманням законодавства, що регулює містобудівну діяльність, зокрема і виявлення самочинно збудованих об`єктів. В подальшому належність об`єкта до самочинного підлягає перевірці у справі за позовом органу місцевого самоврядування про його знесення.

Аналогічна правова позиція у спірних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 24.04.2019 (справа № 464/3864/15-а) та від 20.11.2019 (справа № 450/3297/14-а) і відповідно до частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковою для застосування.

Таким чином, доводи апелянта про відсутність у відповідача необхідного обсягу повноважень для прийняття спірного рішення спростовані наведеними вище обґрунтуваннями.

Щодо інших, викладених апелянтом доводів, апеляційний суд зазначає наступне.

Порушення спірним розпорядженням права позивача та членів його сім`ї на безпечні умови проживання спростовуються актом від 27.01.2020 року щодо стану будинку, в якому проживає позивач (а.с. 153). Даний акт підтверджує задовільний стан будівлі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем та третіми особами активні дії щодо доведення наявності загроз їх життю та здоров`ю внаслідок неналежного стану будинку і обґрунтування даною обставиною необхідності встановлення металевого каркасу біля входу в квартиру почали вчинятися лише після винесення відповідачем спірного розпорядження.

Надані суду фотографії фасаду будинку та копії звернень щодо поліпшення стану будинку не підтверджують доводів апелянта щодо таких загроз та суперечать зазначеному вище акту від 27.01.2020 року.

Суду не надано жодних документів (актів, звернень до відповідних державних органів чи органів місцевого самоврядування, житлово-експлуатаційних організацій), які б підтверджували, що станом на час встановлення металевого каркасу біля входу в квартиру позивача мали місце небезпечні для здоров`я та життя позивача і членів його родини випадки внаслідок незадовільного стану будинку.

Отже, посилання апелянта на необґрунтованість та непропорційнійсть оскаржуваного рішення відповідача внаслідок породження ним несприятливих для позивача наслідків безпідставні.

Тобто, обставини, встановлені в межах даного адміністративного спору, дають підстави для висновку про відсутність порушення відповідачем внаслідок винесення спірного розпорядження передбаченого статтею 293 Цивільного кодексу України права позивача на належні, безпечні і здорові умови проживання.

Однак, позивач не позбавлений можливості на захист такого порушеного права з боку будь-яких осіб шляхом самостійного звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

До того ж, апеляційний суд наголошує, що захист права позивача не повинно здійснюватися за рахунок прав інших мешканців будинку на використання прибудинкової території.

Апелянт зазначає про порушене його право на участь у прийнятті спірного рішення, однак дані доводи позивача також відкидаються апеляційним судом з огляду на те, що відповідно до пункту 4.4 Положення про міжвідомчу комісію при районній адміністрації Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконкому від 25.05.2007 року № 331, на засідання міжвідомчої комісії запрошуються заявник або уповноважена ним особа у разі, якщо вони звернулися з відповідною заявою про особисту присутність на засіданні.

Пунктом 4.7 вказаного Положення висновки міжвідомчої комісії затверджуються розпорядженням голови районної адміністрації.

Таким чином, аналіз нормативно-правового регулювання спірних правовідносин не дає підстав для висновку, що позивач підлягав обов`язковому повідомленню чи виклику на засідання міжвідомчої комісії, яка вирішувала питання про необхідність демонтажу металевого каркасу-конструкції.

До того ж, апеляційний суд вважає, що, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів законності встановлення зазначеної конструкції, його особиста присутність на засіданні жодним чином не могла вплинути на прийняття оскаржуваного рішення.

Щодо безпідставного посилання відповідачем на заяви мешканців будинку АДРЕСА_1 , які не були покладені в основу спірного рішення, апеляційний суд вважає, що дані докази надавалися та оцінювалися судом першої інстанції виключно в межах доводів позовної заяви щодо відсутності порушення прав інших осіб мешканців зазначеного будинку. Тобто дані доводи апелянта також не спростовують законності спірного рішення суду першої інстанції.

Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що металевий каркас-конструкція розташований на ділянці, яка не відноситься до прибудинкової території, апеляційний суд зазначає, що дана обставина не була спірною при ухваленні рішення судом першої інстанції.

Так, у позовній заяві позивач сам зазначав, що звів зазначену конструкцію на прибудинковій території і при цьому послався на докази, якими підтверджується даний факт (схема прибудинкової території «Земельна площа садибної ділянки» та поверховий план поверху будинку а.с. 7, 17, 18).

Таким чином, встановивши на підставі наявних доказів, що металевий каркас-конструкція самовільно встановлені на прибудинковій території, суд першої інстанції виходив також і з факту визнання позивачем зазначеної обставини.

Тому доводи апелянта в цій частині безпідставні та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Порушення прав інших осіб, які мешкають в будинку, внаслідок встановлення позивачем металевого каркасу-конструкції підтверджуються, зокрема, заявами ОСОБА_6 , ОСББ «Корнякта» (а.с. 115-117), з яких вбачається, що дана конструкція перешкоджає використанню частини прибудинкової території іншими мешканцями будинку.

Відсутність загальних рішення загальних зборів ОСББ «Корнякта», в даному випадку не спростовує факту незаконності облаштування металевого каркасу-конструкції, оскільки оцінюється нарівні з іншими доказами.

Апелянт на доведення своєї позиції про погодження встановленої конструкції з іншими мешканцями будинку будь-яких доказів суду не надав.

Посилання на те, що у ЛМКП «Айсберг» відсутнє право звертатися із відповідною заявою до відповідача щодо розгляду питання про знесення самочинно встановленого каркасу-конструкції безпідставні з огляду на наведені вище положення статті 40 Закону № 2807-IV щодо способів здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, в тому числі і шляхом розгляду звернень підприємств, установ, організацій та громадян.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4)безсторонньо (неупереджено);

5)добросовісно;

6)розсудливо;

7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи свідчить про дотримання відповідачем зазначених вимог при ухваленні оспорюваного розпорядження.

Виходячи з наведених вище мотивів, судом першої інстанції правильно встановлено обставини, які стосуються предмету доказування, дано належну оцінку всім доводам позивача та відповідача, вірно застосовані відповідні норми матеріального права.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 1.380.2019.005541 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді З. М. Матковська
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 12.06.2020