Справа № 161/18069/19
Суддя: Кирилюк В. Ф.
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/94/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кирилюк В.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Самолюк І.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Тарасенка О.В.,

представника відповідача Кондюк М.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

29 жовтня 2019 року позивач звернувся до суду з цим позовом.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на відсутність в його діях складу адміністративних правопорушень, а тому просить суд визнати протиправними дії інспектора роти №3 батальйону УПП у Волинській області Огорілка В.З. та скасувати постанову серії ДП18 №238508 від 20 жовтня 2019 року, а також закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю події правопорушення.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

У письмовому відзиві та у судовому засіданні представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи слідує, що постановою інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Огорілка Віталія Зіновійовича від 20 жовтня 2019 року серії ДП 18 №238508, про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, позивач ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП, з накладенням, на підставі ст.36 КУпАП, остаточного адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

З тексту постанови слідує, що позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за те, що 20 жовтня 2019 року близько 15 год. 00 хв. на автодорозі Н22 у с. Піддубці на 101 км. + 800 м., керуючи транспортним засобом KIA Sportage, НОМЕР_1 , здійснив виїзд на зустрічну смугу для руху транспортних засобів, перетнувши при цьому подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки, чим порушив п.8.5.1 ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.

Також у постанові вказано, що позивач на вимогу поліцейського не пред`явив посвідчення водія, чим вчинив адміністративне правопорушення, яке передбачене ч.1 ст.126 КУпАП.

Надаючи правову оцінку вищенаведеному рішенню суб`єкта владних повноважень, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Всупереч вищенаведеному, відповідач належними та допустимими доказами, зокрема відеозаписом події, не довів суду факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, а саме факт вчинення ним, як водієм, порушення вимог розмітки проїзної частини дороги.

На наданих сторонами відеозаписах зафіксований лише процес спілкування поліцейських і позивача після зупинки його транспортного засобу, але сам рух автомобіля та момент порушення дорожньої розмітки не зафіксований.

Пояснення та рапорт поліцейських, на які посилається представник відповідача, не можуть слугувати належним та допустим доказом вчинення адміністративного правопорушення, без підкріплення їх об`єктивними засобами доказування, як то показами свідків чи даними технічних засобів.

У зв`язку з вищенаведеним, суд дійшов переконання, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, а тому спірне рішення відповідача в цій частині є необґрунтованим.

Що стосується правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП у вигляді не пред`явлення для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, то переглянувши надані як відповідачем, так і позивачем, відеозаписи, суд дійшов висновку, що позивач дійсно на неодноразові вимоги поліцейських не пред`явив для перевірки посвідчення водія.

Факт відмови пред`явити посвідчення водія, в момент зупинки транспортного засобу, не заперечується самим позивачем у судовому засіданні.

Крім того, постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2020 року у справі №161/17821/19, яка залишена без змін постановою Волинського апеляційного суду від 26 травня 2020 року, встановлено, що громадянин ОСОБА_1 20 жовтня 2019 року близько 15 год. 24 хв. на автодорозі Н22 у с. Піддубці на 101 км + 800 м. керував автомобілем KIA Sportage, НОМЕР_1 , вчинив злісну непокору законній вимозі працівника поліції при виконанні службових обов`язків, а саме залишатися на місці вчинення адміністративного правопорушення, здійснив самовільно рух транспортного засобу не реагуючи на вимогу, після чого був затриманий. Цими судовими рішеннями позивач був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення.

З наведених вище обставин суд дійшов висновку, що відповідач належними та допустимими доказами довів суду факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП у вигляді не пред`явлення поліцейському для перевірки посвідчення водія відповідної категорії.

Суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що вимоги поліцейських надати документи та назвати ім`я були незаконними, оскільки такі дії були здійснені ними правомірно, у відповідності до ст.32 Закону України «Про Національну поліцію», для встановлення особи, яку підозрювали у вчиненні адміністративного правопорушення.

Наявність чи відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення пов`язаного з порушенням Правил дорожнього руху, не звільняло його від обов`язку на першу вимогу працівника поліції виконати положення п.2.4 «а» ПДР, а саме зупинитися з дотриманням вимог ПДР, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1 ПДР, в тому числі і посвідчення водія.

Власні судження позивача на місці події щодо правомірності чи неправомірності вимоги поліцейського, а також стосовно наявності чи відсутності в його діях порушень ПДР, не звільняли його від обов`язку виконати положення п.2.4 «а» ПДР, ст.32 ЗУ «Про Національну поліцію».

До того ж, доводи позивача про відсутність в нього обов`язку пред`явити документи на вимогу поліцейських неодноразово були предметом перевірки судами під час розгляду справи про адміністративне правопорушення №161/17821/19 і визнані необґрунтованими, при цьому як судом першої, так і апеляційної інстанції.

Суд також не бере до увагу доводи позивача про те, що поліцейський Огорілко В.З. не представився під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, не роз`яснив йому його права, оскільки вказане спростовуються наданими відеозаписами події, з яких слідує, що після зупинки транспортного засобу поліцейський представився, а під час розгляду справи стосовно нього роз`яснив йому його права.

До того ж, обставини роз`яснення позивачу його прав та обов`язків встановлені і у постанові Волинського апеляційного суду від 26 травня 2020 року №161/17821/19, у якій зазначено, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП доводиться протоколом про адміністративне затримання останнього від 22 жовтня 2019 року, який складений відповідно до вимог чинного законодавства; порушнику роз`яснено його права та обов`язки, передбачені Конституцією України.

Помилковими є твердження позивача про те, що поліцейський позбавив його можливості надати свої пояснення стосовно правопорушення, чим порушив право на захист, оскільки з наданих відеозаписів слідує, що позивач неодноразово висловлював свої усні пояснення стосовно правопорушення, що було підтверджено вищенаведеною постановою апеляційного суду.

До того ж, право на захист позивача було забезпечено, оскільки з наданих відеозаписів чітко вбачається, що на місце складання адміністративних матеріалів, до винесення відповідної постанови, прибули два захисники ОСОБА_1 , які не пасивно спостерігали за ходом розгляду, а брали активну участь у ньому, оскільки висловлювали свої зауваження, заперечення, наполягали на безпідставності притягнення позивача до відповідальності.

Крім того, і на стадії судового розгляду з оскарження спірної постанови позивач представлений саме адвокатом, а отже на всіх стадіях процесу була забезпечена участь адвоката, тобто право на захист.

Щодо посилань представника позивача на те, що у відеозаписі з нагрудних камер поліцейського вказаний час, який відрізняється від часу відеозапису, який був здійснений його дружиною на власний мобільний телефон, суд зауважує, що під час судового розгляду позивач визнав, що на відеозаписах зображений саме він і саме ті обставини і події, які передували винесенню спірного рішення. Будь-яких сумнівів щодо достовірності цих записів у суду не виникає, враховуючи також те, що правову оцінку їм вже надали під час розгляду справи про адміністративне правопорушення №161/17821/19.

Стосовно посилань позивача на упередженість дій поліцейського під час притягнення його до адміністративної відповідальності, суд зауважує, що з наданих відеозаписів суд не вбачає прояву жодної упередженості до позивача, оскільки поліцейський протягом довгого часу систематично та спокійно просить позивача пред`явити документи, а застосовує заходи фізичного примусу у вигляді затримання із застосування спеціального засобу - кайданок, тільки після того, як позивач самовільно намагається покинути місце події. Жодної дискримінації позивача за будь-якими ознаками при цьому не вчинялося, а його зухвала поведінка під час спілкування з поліцейськими та не реагування на їх неодноразові вимоги, на що звернув увагу апеляційний суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, яке передбачене ст.185 КУпАП, не є підставою для визнання дій поліцейських упередженими щодо нього.

Також є помилковими доводи представника позивача про те, що суд не мав права приєднувати до матеріалів справи та досліджувати постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2020 року у справі №161/17821/19 та відповідну постанову Волинського апеляційного суду, оскільки відповідно до положень ч.4 ст.9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Отже, на відмінно від цивільного судочинства, в адміністративному судочинстві суд, керуючись принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі, має право витребувати та виявляти докази з власної ініціативи, що ним і зроблено шляхом дослідження відомостей, які розміщені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Оскільки судом на підставі наданих доказів встановлена необґрунтованість та неправомірність оскаржуваного рішення відповідача в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, але правомірність рішення відповідача в частині притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, а саме скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП, а в решті рішення, в тому числі накладене стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. - залишити без змін, бо воно відповідає санкції ч.1 ст.126 КУпАП.

Що стосується вимог позивача про визнання дій протиправними, суд зазначає, що вони повністю охоплюються вимогами про скасування спірної постанови, а отже права та законні інтереси позивача повністю поновлюються за фактом часткового її скасування. Тому відсутня необхідність окремо визнавати дії поліцейського протиправними, а у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Керуючись статтею 286 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Скасувати постанову інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Огорілка Віталія Зіновійовича від 20 жовтня 2019 року серії ДП 18 №238508 в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.122 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП - закрити. В іншій частині постанову та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. - залишити без змін.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачем у справі є Управління патрульної поліції у Волинській області, адреса місцезнаходження м. Луцьк, вул. Залізнична, 15.

Повне судове рішення складено, підписано та проголошено 16 червня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк