Справа № 554/10404/19
Суддя: Савченко А. Г.
Дата ухвалення: 2020-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 червня 2020 року суддя Октябрського районного суду м. Полтави Савченко А. Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 1 батальйону № 1 лейтенанта поліції Управління патрульної служби в Полтавській області Департаменту патрульної служби Детюка Руслана Валентиновича (далі Відповідач 1, Інспектор) та Департаменту патрульної поліції (далі Відповідач 2) про скасування постанови,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог та відзиву

1. 20 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду, в якому зазначив, що 8 листопада 2019 року відповідно до постанови серії ДПО18 № 680712 Відповідачем 1 він на підставі ч. 2 ст. 121 КУпАП був підданий адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 680 грн за те, що о 14 год. 15 хв. цього ж дня він на вулиці Чураївни, 2-б в м. Полтава керував транспортним засобом БОГДАН А-09202, номерний знак НОМЕР_1 , який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, який переобладнаний з порушенням вимог стандартів, правил і нормативів, а саме: кількість місць з місцем водія встановлено 22, а згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 23 місця, чим порушив підпункт «а» пункту 31.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правил).

2. Заперечуючи факт вчинення інкримінованого йому порушення Правил, позивач зазначив, що у вказаний день і час на зупинці громадського транспорту, де він знаходився в очікуванні початку виїзду на маршрут на автобусі БОГДАН А-09202 номерний знак НОМЕР_1 , на якому працює найманим працівником, безпідставно Відповідачем 1 був підданий адміністративному стягненню за вказане вище порушення, відповідальність за яке він нести не повинен. Крім того, Відповідач 1, на його думку, не наділений повноваженнями проводити таку перевірку, яку він провів з грубим порушенням вимог відповідних нормативних актів, без складання відповідного акту, фактично на припущеннях констатувавши в оскаржуваній постанові факт вчинення інкримінованого йому порушення Правил. Вважаючи дії Відповідача 1 протиправними, а винесену ним постанову незаконною, він просить суд скасувати її як таку, закривши при цьому провадження по справі за відсутністю події і складу правопорушення. В зв`язку з незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності та необхідністю звернення до суду він змушений був понести витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн, яку просить стягнути з Відповідача 1.

3. В установлений законом строк Відповідач 1 подав відзив на позов, в якому позовних вимог позивача не визнав, зазначивши, що останній дійсно вчинив інкриміноване йому порушення Правил, а тому законно підданий адміністративному стягненню у виді штрафу, в зв`язку з чим відсутні підстави для скасування постанови. Зазначив, що факт вчинених позивачем правопорушення був виявлений ним безпосередньо при здійсненні контролю за безпекою дорожнього руху та зафіксований на бодікамеру, відеозапис з якої він надав суду. Наголосив, що позивач невірно трактує положення КУпАП і інших нормативних актів про порядок виявлення і фіксації порушення Правил та накладення адміністративного стягнення, зокрема щодо необхідності складення акту перевірки.

Обставини справи, встановлені судом та докази, на підставі яких вони встановлені

Відповідно до постанови серії ДПО18 № 680712 від 8 листопада 2019 року о 14 год. 15 хв. цього ж дня на вулиці Чураївни, 2-б в м. Полтава позивач керував транспортним засобом БОГДАН А-09202, номерний знак НОМЕР_1 , який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, який переобладнаний з порушенням вимог стандартів, правил і нормативів, а саме: кількість місць з місцем водія встановлено 22, а згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 23 місця, чим порушив підпункт «а» пункту 31.3. Правил (а. с. 15, 38).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

1. Закон України від 30 червня 1993 року № 3353-ХІІ «Про дорожній рух».

Стаття 14. Учасники дорожнього руху

Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

2. Закон України від 2 липня 2015 року № 580-VIIІ «Про національну поліцію».

3. Кодекс України про адміністративні правопорушення від 7 грудня 1984 року, № 8073-Х (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Стаття 9. Поняття адміністративного правопорушення

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Стаття 121. Частина 2. Керування водієм транспортним засобом, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, що має несправності, передбачені частиною першою цієї статті, або технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, правил дорожнього руху і технічної експлуатації,

тягне за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Стаття 222. Органи Національної поліції

Органи Національної поліції розглядають, крім іншого, справи про адміністративні правопорушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 121, ч. 1, 2, 3 ст. 122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Стаття 251. Докази

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Стаття 252. Оцінка доказів

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Стаття 268. Права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності

Відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Стаття 280. Обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

4. Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Пункт 31.3. Забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством: а) у разі їх виготовлення або переобладнання з порушенням вимог стандартів, правил і нормативів, що стосуються безпеки дорожнього руху.

5. Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ від 7 листопада 2015 року, № 1395.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Згідно з п. 9 цього розділу розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, розяснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обовязки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка.

6. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства по справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»

Пункт 24. Зміст постанови повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. У ній повинні бути наведені докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, і вказано мотиви не взяття до уваги інших доказів, на які посилається правопорушник чи висловлені останнім доводи.

Оцінка аргументів та мотиви суду

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. ст. 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як посилався позивач в позовній заяві при керуванні транспортним засобом він не допускав тих порушень Правил, недотримання яких йому інкримінується відповідачем, а тому не може бути підданий адміністративному стягненню за їх вчинення. Наголосив, що Відповідач не надав будь-яких доказів тих порушень, які йому інкримінуються.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд зазначає, що ними у визначеній законом процедурі не доведено факт вчинення позивачем інкримінованого йому порушення Правил. Докази, які б безперечно підтверджували факт вчинення позивачем інкримінованого йому порушення Правил в матеріалах справи відсутні. Цих доказів відповідачем не надано і суду. В самій постанові не зазначено мотивів відхилення інших доказів, на які посилався позивач та не надано доказів на спростування доводів позивача.

Так? Наказом МВС України № 534 від 13 жовтня 2008 року затверджено «Порядок здійснення контролю за технічним станом колісних транспортних засобів під час їх експлуатації», яким визначено процедуру проведення працівниками ДАІ перевірок технічного стану колісних транспортних засобів під час їх експлуатації в період між державними технічними оглядами, які здійснюються у випадку наявних ознак, що свідчать про технічну несправність КТЗ або забруднення ним навколишнього середовища.

Пунктом 2 Розділу І даного Порядку закріплено, що на автомобільних дорогах і вулицях можуть бути перевірені КТЗ незалежно від їх призначення, місця реєстрації та належності, крім автомобілів: швидкої медичної допомоги, оперативних та аварійно-рятувальних служб, військових і дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав, а також тих, що рухаються в колонах.

Пунктом з розділу І вказаного наказу Міністерства внутрішніх справ України від 13 жовтня 2008 року N 534 «Про затвердження Порядку здійснення контролю за технічним станом колісних транспортних засобів під час їх експлуатації», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за N 1107/15798 передбачено, що за результатами перевірки складається Акт перевірки технічного стану КТЗ за формою, наведеною у додатку до цього Порядку, копія якого надається водієві.

В порушення наведених норм законодавства, поліцейським не складено відповідного акту перевірки КТЗ, копію акту на місці зупинки транс опорного засобу Позивачу надано не було. До постанови про адміністративне правопорушення відповідний акт не додано. Відсутність акту перевірки КТЗ на технічну несправність, який є основним законним доказом технічної несправності, виключає наявність такої несправності, виявленої у визначеному законом порядку, та ставить під сумнів наявність ПДР, яке інкримінується позивачу.

Підпункт «а» пункту 31.3 Правил дорожнього руху вказує на інші порушення, при наявності яких забороняється експлуатація транспортного засобу, а не ті, які Відповідачем зазначені в постанові.

Аналіз змісту оскаржуваної постанови свідчить про її суперечливість та неконкретність, в зв`язку з чим суд констатує про невідповідність обвинувачення, яке інкримінується Позивачу диспозиції норми ч. 2 ст. 121 КУпАП, яка є бланкетною і потребує розкриття суті порушення з посиланням на відповідну норму конкретного нормативного акта, чого відповідачем всупереч вимог закону не зроблено.

Згідно пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

У відповідності до п. 4.1 вказаного Рішення, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малафєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява N 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява N 926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 6 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що водій зобов`язаний: мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів; виконувати розпорядження поліцейського.

Частиною 1 вказаної статті також передбачено, що водій має право знати причину зупинки транспортного засобу посадовою особою державного органу, яка здійснює нагляд за дорожнім рухом, а також прізвище і посаду цієї особи.

Так, відповідно до ст.. 35 Закону України «Про національну поліцію» 1 поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху; 2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; 3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; 4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку; 5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; 6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; 7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху; 8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; 9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв.

Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що право вимагати від водія пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, виникає у поліцейського при зупинці транспортного засобу відповідно до положень ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», при цьому поліцейський зобов`язаний детально пояснити підстави зупинки. За відсутності підстав, передбачених вказаною статтею, для зупинки транспортного засобу, вимога поліцейського про надання для перевірки реєстраційного документу на транспортний засіб є такою, що не ґрунтується на законі, а тому не може породжувати у водія відповідного обов`язку.

Таким чином, в даному випадку поліцейський не поінформував водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу, і відразу вимагав пред`явити для перевірки посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб.

З оскаржуваної постанови не вбачається, що у відповідача були законні підстави для зупинки транспортного засобу позивача за правопорушення, яке зафіксоване в постанові.

У своїй Постанові від 26 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

В даному випадку Позивач не допускав порушення Правил, які б передували його зупинці Відповідачем і останній його про це не поінформував, а тому в подальшому, проводячи перевірку, яка не ґрунтувалася на законі та виносячи оскаржувану постанову, діяв всупереч йому.

Згідно з ч. 2. ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що під час винесення оскаржуваної постанови відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено правомірність прийнятого ним рішення, а тому постанова серії ДПО18 № 680712 про накладення на позивача адміністративного стягнення за ч. 2 ст.121 КУпАП у виді штрафу в розмірі 680 грн є протиправною та підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом встановлено, що представник позивача Фесенко Ю.О. має право на зайняття адвокатською діяльністю згідно свідоцтва серії ПТ №2786 від 23.04.2019 року.

На підтвердження здійснення судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, представником позивача надано до суду ордер, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, попередній розрахунок судових витрат на суму 1500 грн (а. с. 19-21).

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної служби в Полтавській області Департаменту патрульної служби та Департаменту патрульної поліції судові витрати в сумі 1500 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.

Керуючись статтями ст. ст. 241-243, 246, 250-251, 286 КАС України, суд,

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до інспектора роти № 1 батальйону № 1 лейтенанта поліції Управління патрульної служби в Полтавській області Департаменту патрульної служби Детюка Руслана Валентиновича та Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, - задовольнити.

Скасувати постанову серії ДПО18 № 680712 від 08 листопада 2019 року про накладення на позивача ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 2 ст.121 КУпАП у виді штрафу в розмірі 680 грн, закривши провадження у справі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Полтавській області Департаменту патрульної служби (36000, Полтавська область. с. Розсошенці, вул. Європейська, 164) та Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 ) кошти в розмірі 1500 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Октябрський районний суд м. Полтави протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя А. Г. Савченко