Справа № 260/1219/19
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/1219/19 пров. № А/857/4600/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року, прийняте суддею Гебеш С.А. у місті Ужгороді о 15 годині 22 хвилині, повний текст складений 24.02.2020 року у справі за позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (надалі - ГУДМС України в Закарпатській області, відповідач) про визнання неправомірним та скасування рішення №4.4./12 від 01.03.2019 року про відмову в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд провів аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини та навів обставини справи.

Судом встановлено, що позивач проживав на території Україні з порушенням правил перебування, зокрема, проживав по посвідці, термін дії якої закінчився 01.02.2019 року, а із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту звернувся лише після виявлення відповідачем факту його незаконного перебування на території України.

Також суд взяв до уваги те, що у своїй заяві від 13.02.2019 року, а також під час проведення співбесіди в органі міграції позивач стверджував, що він приїхав в Україну з метою навчання, а другорядною причиною є проблеми в Бангладеш.

Крім того, у позивача відсутні будь які документи, які підтверджують його членство у політичній партії БНП. Інформація надана ним про партію БНП є поверхневою.

Під час розгляду справи судом не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадської належності.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що твердження відповідача про те, що 13.02.2019 року позивач був виявлений з перевищенням дозволеного строку перебування в Україні не заслуговує на увагу, оскільки останній самостійно прийшов до ГУДМС України в Закарпатській області і звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Покликання суду на пропуск п`ятиденного строку для звернення за захистом, встановленого п.1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового тимчасового захисту» не дає підстави вважати, що на момент його приїзду в Україну обставин, які б загрожували життю у країні походження були відсутні.

Помилковим є висновок суду про те, що позивач переслідував одну мету отримати освіту, та твердження про відсутність будь яких документів, які підтверджують членство позивача у політичній партії БНП як підстави для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначає, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Маються покликання на інтернет джерела щодо ситуації у республіці Бангладеш. Проаналізовано норми національного та міжнародного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позов.

ГУДМС України в Закарпатській області у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що прибувши в Україну, позивач переслідував одну мету отримати освіту, а не отримати захист в Україні. Проаналізовано інформацію у відкритих інформаційних джерелах щодо прибуття в Україну з метою навчання громадян Бангладеш. Проводить розмежування поняття «біженець» та «мігрант».

Крім того, наведено законодавство та мотиви, подібні аргументації оскаржуваного судового рішення.

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

У судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що 13.02.2019 року в м. Ужгороді органами ДМС України було виявлено громадянина Бангладешу ОСОБА_1 , який проживав на території Україні з порушенням правил перебування, а саме проживав по посвідці термін дії якої закінчився 01.02.2019 року, та на якого було складено протокол про адміністративне правопорушення, разом з постановою про накладання адміністративного стягнення у сумі 1700,00 грн., яку він визнав та сплатив 15.02.2019 року у відділені « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с.68-69).

13.02.019 року, після складання на позивача протоколу, ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка у порядку частини першої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» була прийнята до розгляду (а.с.70-79).

28.02.2019 року начальником відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Закарпатській області Товт М.М. складено висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 120-127).

01.03.2019 року відповідачем видано наказ №38 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні з огляду на відсутність підстав та у зв`язку із необґрунтованістю заяви, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» (а.с.128).

04.03.2019 року позивачу вручено повідомлення від 01.03.2019 року №4.4./12 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 129).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту визначається Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон № 3671).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671 суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21 жовтня 1999 року № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99 - 100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 5 Закону № 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом із матеріалів справи, зокрема, із анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.02.2020 року (а.с.77) та із протоколу співбесіди із позивачем (а.с. 104) вбачається, що останній на підставі візи прибув в Україну (м.Київ) 13.12.2017 року повітряним транспортом з метою навчання. Із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 13.02.2019 року, після складення на нього протоколу про адміністративне правопорушення. Відтак, позивачем пропущений строк, визначений у ст.5 Закону №3671 для звернення із такою заявою. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, набуття захисту для позивача не було пріоритетним завданням, враховуючи ціль прибуття в Україну з метою навчання.

Згідно зі статтею 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Суд звертає увагу на те, що під час проведення співбесіди позивач зазначив, що до прибуття в Україну позивач перебував на консульському обліку в Азербайджані, впродовж чотирьох місяців жив, мав на 1 рік посвідку на проживання (а.с.11). Відтак, на думку суду, останній перебував у третій безпечній країні.

Заявник, у свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Апелянт стверджує про побоювання повертатись до Бангладеш з огляду на загрозу зазнати утисків та переслідувань від структур, які підконтрольні уряду. Позивач був членом опозиційної партії «Націоналістична партія Бангладеш». Прихильники партії влади «Народна ліга Бангладеш» переслідували його за діяльність в партії, погрожуючи арештами та вбивством, якщо він не покине працювати в партії, однак жодних підтверджуючих письмових доказів позивачем не надано, як то членський квиток, рекомендаційний лист або будь-який інший документ чи їх копії, які б підтвердили членство в партії, заявник не надав ні в ході проведення співбесіди, ні для огляду в судовому засіданні.

Крім цього, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач володіє лише загальновідомою інформацією стосовно історії створення та діяльності Націоналістичної партії Бангладеш.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Посольство України в Республіці Індія у липні 2017 року повідомляло, що головні опозиційні партії Бангладеш (у першу чергу, Націоналістична партія Бангладешу /НПБ/), з одного боку і правляча «Авамі Ліг» перебувають у стані практично перманентної боротьби, що супроводжується масовими протестними акціями, які приводили до збройних сутичок та загибелі людей, а також блокування життєдіяльності міст країни, роботи органів влади різного рівня. У Бангладеш акції протесту часто обтяжені проявами насильства за участі членів студентських організацій, пов`язаних з основними політичними партіями. Такі випадки не скоординовані на національному рівні, зазвичай йдеться про невеликі групи студентів/молоді в окремих університетах, коледжах визначеного регіону, які змагаються за контроль над певною територією. У більшості випадків протягом останніх декількох років сутички відбувалися між активістами студентської організації «Бангладеш чхатра ліг», пов`язаної з Авамі Ліг, з одного боку, та наближеним до НПБ угрупуванням «Джатіябаді Чхатра Дал» і/чи наближеним до іншої проісламської опозиційної партії Джамаат-і-ісламі угрупуванням «Ісламі Чхатра Шібір», з іншого боку.

Окремі випадки політичних репресій в країні супроводжуються затриманнями та арештами, однак зазначені дії з боку влади не носять масового характеру, і є реакцією на дії радикальних елементів з метою знизити «градус напруження» в країні та недопущення дестабілізації ситуації.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671 рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реальних побоювань позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, як і докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Такі докази також не було надані до міграційного органу при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, позивачем також не було надано доказів на підтвердження фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї, не надано доказів перебування членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесіди останнього із посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Бангладеші жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі №260/1219/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 11.06.2020 року.