Справа № 200/2305/20-а
Суддя: Аканов О.О.
Дата ухвалення: 2020-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 р. Справа№200/2305/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Аканова О.О., розглянувши за правилами загального позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстроване місцепроживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області (місцезнаходження: 84302, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Поштова, 5, ) про

визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перерахунку пенсії по інвалідності другої групи від загального захворювання, яка розрахована відповідно до Закону України №1058 від 09.07.2003 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, враховуючи термін навчання на стаціонарному відділенні Донецького політехнічного інституту з 30.07.1982 по 31.07.1988 рік з урахуванням академічної відпустки по догляду за дитиною в термін з 17.11.1983 по 01.09.1984 рік;

зобов`язання зарахувати до страхового стажу період навчання на стаціонарному відділенні Донецького політехнічного інституту з 30.07.1982 по 31.07.1988 рік з урахуванням академічної відпустки по догляду за дитиною в термін з 17.11.1983 по 01.09.1984 рік;

зобов`язання з 01.12.2019 перерахувати пенсію по інвалідності другої групи від загального захворювання, яка розрахована відповідно до Закону України №1058 від 09.07.2003 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, враховуючи період навчання на стаціонарному відділенні Донецького політехнічного інституту з 30.07.1982 по 31.07.1988 рік з урахуванням академічної відпустки по догляду за дитиною в термін з 17.11.1983 по 01.09.1984 рік, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу призначено пенсії по інвалідності 2 групи загального захворювання. Під час призначення пенсії період призначення пенсії, період навчання у вищому навчальному закладі Донецькому політехнічному інституті з 30.07.1982 по 31.07.1988 не був зарахований до стажу роботи. Позивач звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії з врахування цього періоду в термін з 17.11.1983 по 01.09.1984 року. Відповідач прийняв рішення про відмову в перерахунку пенсії.

У поданому до суду відзиві на адміністративний позов, відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що позивачу призначені пенсія по інвалідності 2 групи від загального захворювання. Позивачем 22 листопада 2019 надіслано письмове звернення щодо врахування терміну навчання на стаціонарному відділенні Донецького політехнічного інституту з урахуванням академічної відпустки до догляду за дитиною. Зазначили про те, що архівна довідка від 03.02.2020 №31/19-15 про термін навчання у вказаному інституті. Довідка видана Донецьким національним технічним університетом, який знаходиться на території, яка тимчасово непідконтрольна українській владі. Просив відмовити у задоволенні позовних вимого у повному обсязі.

Ухвалою суду від 03 березня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі; рзгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні без повідомлення сторін).

Ухвалою суду від 31 березня 2020 року розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 22 квітня 2020 року о 09:45 год.

Ухвалою суду від 22 квітня 2020 продовжено підготовче засіданні на тридцять днів; відкладено підготовче засідання по справі на 19 травня 2020 року о 09:45 год.

Ухвалою суду від 19 травня 2020 року закрито підготовче провадження по адміністративній справі; призначено судовий розгляд по суті на 09:30 год. 16 червня 2020року.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в відповідача як одержувач пенсії за по інвалідності 2 групи, яка розраховується відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом відповідача від 29 листопада 2019 №20188/02/34 на звернення позивача, яке розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян», повідомлено про те, що період навчання у вищому навчальному закладі не зараховано при призначенні пенсії по інвалідності, оскільки в наданому дипломі період навчання більший ніж період навчання в вищих навчальних закладах. За відсутності архівних даних і містять відомості про періоди навчання для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду.

Згідно із записами у трудовій книжці позивача, серія: НОМЕР_2 від 12 вересня 1980 року, містяться записи:

- № 4 від 30.07.1982 року - зарахована студентом 1 курсу денного навчання Донецького політехнічного інституту;

- № 5 від 31.07.1988 року - відрахована зі складу студентів в зв`язку з закінченням ДПІ (наказ 1139-03 від 10.06.88).

Згідно із дипломом, серія: ПВ НОМЕР_3 , реєстраційний № 36, виданого ОСОБА_1 , остання, у 1982 році вступила до Донецького політехнічного інституту, і у 1988 році закінчила повний курс Донецького політехнічного інституту за спеціальністю промислова теплоенергетика, рішенням державної екзаменаційної комісії від 10 червня 1988 року ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію інженера-промтеплоенергетика.

Згідно із архівною довідкою № 49 від 07.11.2019 року позивача зараховано студенткою першого курсу денного навчання до Донецького порілетнічного інституту наказом від 30.07.1982 №01-495, відраховано зі складу студентів Донецького політехнічного інституту у зв`язку з закінченням навчання згідно наказу від 10.06.1988 №1139-02. Постановою КМУ №646-93-п від 13.08.1993 «Про вдосконалення мережі вищих навчальних закладів на базі Донецького політехнічного інституту було створено Донецький державний технічний університет.

Згідно інформації, яка міститься в архівній довідці від 03.02.2020 №31/19-15 позивача:

30 липня 1982 зараховано студенткою 1 курсу денної форми навчання металургійного факультету Донецького політехнічного інституту за спеціальністю «Промислова енергетика»;

з 17.11.1983 по 01.09.1984 надано академічну відпустку по догляду за дитиною (наказ №05-72 від 16.01.1983);

з 01 вересня 1984 вважалась, такою що повернулась з академічної відпустки на денну форму навчання за тією ж спеціальністю (наказ №05-1609 від 30.08.1984);

31 липня 1988 відрахована зі складу студентів в зв`язку з закінченням повного курсу навчання (наказ №1139-03 від 10.06.1988).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

За приписами ч. 4 ст. 24 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон 1058-IV) періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Перелік видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначено ст. 56 Закону № 1788-ХІІ, підпунктом "д" пункту 1 якого передбачено, що до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

За приписами ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 8 Порядку № 637 передбачено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Отже, правова норма статті 62 Закону № 1058-IV, закріплює, що основним документом для підтвердження стажу роботи є трудова книжка і лише при її відсутності, або відповідних записів у ній, стаж підтверджується згідно із Порядком, затвердженим Постановою КМУ № 637, на підставі дипломів, посвідчень, свідоцтв, а також довідок та інших документів, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Суд зазначає, що факт навчання позивача вДонецькому політехнічному інституті у період з 30.07.1982 по 31.07.1988 підтверджується насамперед відповідними записами у трудовій книжці та дипломі.

Щодо тверджень відповідача щодо ненадання довідок чи інших документів, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання, та інформації, що міститься в архівній довідці від 03.02.2020 №31/19-15, яка міститься в матеріалах справи, суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 44 Закону № 1058-ІV передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Однак, як зазначив відповідач, провести перевірку достовірності документів не має можливості з тих підстав, що первинні документи підприємства знаходяться на непідконтрольній українській владі території.

На підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (надалі - Порядок № 22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно із нормами пункту 4.7 Порядку № 22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Разом з тим, суд зауважує, що право особи на отримання пенсійних виплат не може бути поставлено у залежність від можливості органів Пенсійного фонду України здійснювати ці повноваження (зокрема у зв`язку із проведенням АТО та неможливістю проведення перевірки періодів роботи/навчання, тощо з підстав розташування підприємств, установ, організацій на тимчасово окупованій території України). Неможливість проведення перевірки даних на підприємстві, установі, організації які розташовані на тимчасово окупованій території, не дає підстав для відмови у зарахуванні стажу роботи, при його підтвердженні записами в трудовій книжці, дипломі, тощо, та не може позбавляти особу її конституційного права на соціальний захист.

Так, щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки", в яких зазначено про те, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).

Суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більш того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Позивач опинився в ситуації, яка позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Відповідно до положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України, кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Суд зазначає, що в даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову, через неможливість перевірки достовірності періоду та характеру його навчання з тих підстав, що заклад в якому він навчався наразі перебуває на території яка тимчасово не підконтрольна українській владі.

З урахуванням вищенаведених обставин, суд вважає за можливе застосувати вказані загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, які видані на непідконтрольній українській владі території, як доказів, оскільки можливість збору відповідних доказів на такій території може бути значно обмежена, у той час як вони мають істотне, а в деяких випадках і вирішальне значення для реалізації відповідних прав людини.

Вирішуючи питання щодо допустимості та належності доказів у сенсі глави 5 КАС України, суд приймає до уваги інформацію, яка міститься в довідці, наявної в матеріалах справи, від 03.02.2020 року №31/19-15, яка підтверджує факт навчання позивача в Донецькому політехнічному інституті з 30.07.1982 по 31.07.1988 та надання позивачу академічної відпустки по догляду за дитиною з 17.11.1983 по 01.09.1984 року.

Приймаючи до уваги зазначений доказ, суд також враховує, що позивач позбавлений можливості отримати офіційні документи щодо періоду та характеру свого навчання, а тому звертаючись до відповідача та суду, надав усі можливі докази, які міг надати у цій ситуації.

Крім того, суд наголошує, що позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться записи про спірні періоди навчання із відомостями, які відповідають вимогам законодавства на підтвердження права на пенсію, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Оцінюючи спірні правовідносини суд приймає до уваги також практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо). Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема Закону № 1058, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

Враховуючи наведене, з урахуванням представлених суду письмових доказів, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено та не надано доказів на підтвердження правомірності відмови позивачеві у проведенні перерахунку раніше призначеної пенсії за відсутності архівних даних і містять відомості про періоди навчання для підтвердження часу навчання.

Відповідно до статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Підсумовуючи наведене, суд доходить висновку, що відповідач, користуючись, зокрема, наданими широкими межами розсуду та можливістю вибору різних способів та засобів для дотримання своїх зобов`язань, протиправно не врахував під час вирішення питання про призначення позивачеві пенсії, відомості архівної довідки від 03.02.2020 року №31/19-15, яка підтверджує факт навчання позивача в Донецькому політехнічному інституті з 30.07.1982 по 31.07.1988 та надання позивачу академічної відпустки по догляду за дитиною з 17.11.1983 по 01.09.1984 року.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, приходить до висновку, що слід прийняти рішення про визнання протиправним та скасування рішення відповідача викладеного в листі-відповіді від 29 листопада 2019 року № 20188/02/34 про відмову в перерахунку пенсії позивачу та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 21.11.2019 із зарахуванням до страхового стажу період навчання на стаціонарному відділенні Донецького політехнічного інституту з 30.07.1982 по 31.07.1988 рік з урахуванням академічної відпустки по догляду за дитиною в термін з 17.11.1983 по 01.09.1984 рік та провести перерахунок пенсії з 01.12.2019 року.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивача звільнено від сплати судового збору, а тому судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132,159-161,164,192-194,224-228,241-247, 255,253-263,293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місцепроживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області (місцезнаходження: 84302, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Поштова, 5, ) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перерахунку пенсії по інвалідності другої групи від загального захворювання, яка розрахована відповідно до Закону України №1058 від 09.07.2003 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, враховуючи термін навчання на стаціонарному відділенні Донецького політехнічного інституту з 30.07.1982 по 31.07.1988 рік з урахуванням академічної відпустки по догляду за дитиною в термін з 17.11.1983 по 01.09.1984 рік; зобов`язання зарахувати до страхового стажу період навчання на стаціонарному відділенні Донецького політехнічного інституту з 30.07.1982 по 31.07.1988 рік з урахуванням академічної відпустки по догляду за дитиною в термін з 17.11.1983 по 01.09.1984 рік; зобов`язання з 01.12.2019 перерахувати пенсію по інвалідності другої групи від загального захворювання, яка розрахована відповідно до Закону України №1058 від 09.07.2003 Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, враховуючи період навчання на стаціонарному відділенні Донецького політехнічного інституту з 30.07.1982 по 31.07.1988 рік з урахуванням академічної відпустки по догляду за дитиною в термін з 17.11.1983 по 01.09.1984 рік - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області (місцезнаходження: 84302, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Поштова, 5, ) викладеного в листі-відповіді від 29 листопада 2019 року № 20188/02/34 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 (зареєстроване місцепроживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Зобов`язати управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області (місцезнаходження: 84302, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Поштова, 5, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місцепроживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) від 21.11.2019 із зарахуванням до страхового стажу період навчання на стаціонарному відділенні Донецького політехнічного інституту з 30.07.1982 по 31.07.1988 рік з урахуванням академічної відпустки по догляду за дитиною в термін з 17.11.1983 по 01.09.1984 рік та провести перерахунок пенсії з 01.12.2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

З урахуванням внесених до КАС України змін згідно з Законом України від 29 березня 2020 року № 3275 про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019). Даний строк продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя О.О. Аканов