Справа № 420/1934/20
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2020-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1934/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року;

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 11.12.2017 року. Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 27.06.2018 №397 позивача звільнено з військової служби у запас та наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 02.07.2018 №124 (військова частина НОМЕР_1 ) - виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та знято з усіх видів забезпечення, у тому числі, з грошового забезпечення при військовій частині НОМЕР_3 , де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби.

Відповідно до довідки №1760 від 23.09.2019 року загальна сума нарахованого грошового забезпечення позивача за період з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року становить 34643,80 грн.

Під час звільнення позивача з військової служби, відповідно до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) 02.07.2018 №124 року, в порушення вимог п.14 абз.3 ст.101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців га членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року по справі №420/3843/19 адміністративний позов позивача до в/ч НОМЕР_3 та військової частини НОМЕР_1 задоволено в повному обсязі.

Позивач вказав, що 23.12.2019 року були внесені зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 02.07.2018 року №124, щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати йому грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2018 роки та на його картковий рахунок було перераховано суму грошової компенсації.

10.01.2020 року позивач звернувся до командування в/ч НОМЕР_3 з проханням про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року, з проханням про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року.

Листом від 04.02.2020 року в/ч НОМЕР_3 (вих.№263), розглянувши звернення, повідомила позивачу, що, зокрема, вимоги заявлені незаконно, оскільки у військової частини НОМЕР_3 , як в органу фінансового забезпечення військової частини НОМЕР_1 , відсутня вина у невиплаті позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 рік.

Позивач вважав протиправними дії (бездіяльність) в/ч НОМЕР_1 щодо непроведення з ним повного розрахунку при звільненні. 31.01.2020 року позивач звернувся до командування в/ч НОМЕР_1 , яка відповідно до вимог ст.21 КЗпП України є належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці як юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір), з проханням про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року.

Листом від 08.02.2020 року в/ч НОМЕР_1 , розглянувши звернення, повідомила позивачу, зокрема, що ст.117 КзПП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Позивач вважає відмову в нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку необгрунтованою, оскільки особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу в/ч має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Несвоєчасний розрахунок при звільненні доводить, що в/ч НОМЕР_1 не виконала свої зобов`язання та порушила його законне право щодо отримання остаточного розрахунку в строки, визначені законодавством.

Позивач наполягає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки лише оскаржувані дії відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, та відмова відповідача щодо виплати середнього заробітку позивачу за період затримки (з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року) остаточного розрахунку при звільненні, вчинені відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необгрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); недобросовісно; нерозсудливо; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), тому вони є протиправними.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівником сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Позивач вважав, що у разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Ухвалою від 10.03.2020 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті на 09 квітня 2020 року о 12:00 год.

Судове засідання, призначене на 09.04.2020 року на 12:00 год., відкладено на 13.05.2020 року на 12:00 год. у зв`язку з неявкою сторін.

У судове засідання, призначене на 13.05.2020 року на 12:00 год., сторони не з`явилися.

13.05.2020 року через канцелярію суду представник позивача подав заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження.

13.05.2020 року представник відповідача також подав заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання технічними засобами, що передбачено ч.4 ст.229 КАС України.

22.04.2020 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що проходження військової служби регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» і відповідними положеннями про проходження військової служби, про що свідчить ч. 1 ст. 2 даного Закону. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, і незалежності та територіальної цілісності.

Положення ч.4 ст.2 Закону Україні «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - Положення) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

У силу приписів п.242 вказаного Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідач зазначив, що вказаним Положенням №1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

На відміну від зазначеного спеціального законодавства, КЗпП України не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, ст.3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідач зазначив, що аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України.

При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідач вважав, що відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Також відповідач послався на те, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з даним позовом, встановлений ст.122 КАС України, оскільки спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 11.12.201 7 року (а.с. 19).

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 27.06.2018 №397 позивача звільнено з військової служби у запас та наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 02.07.2018 №124 (військова частина НОМЕР_1 ) - виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та знято з усіх видів забезпечення, у тому числі, з грошового забезпечення при військовій частині НОМЕР_3 , де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби (а.с. 11-12).

Відповідно до Єдиного реєстру судових рішень, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.09.2019 року по справі №420/3843/19, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 року, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не включення до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 02.07.2018 р. №124 пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_3 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2017-2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 17 серпня 2018 року, у розмірі 15943,89грн. (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот сорок три гривні вісімдесят дев`ять копійок). Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 внести зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 02.07.2018 р. №124 щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_3 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2017-2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 17 серпня 2018 року, у розмірі 15 943,89 грн. (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот сорок три гривні вісімдесят дев`ять копійок). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

23.12.2019 року були внесені зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 02.07.2018 року №124, щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2018 роки (а.с. 13).

Присуджені позивачу кошти були переведені на його картковий рахунок 26.12.2019 року, що сторонами не заперечувалося.

10.01.2020 року позивач звернувся до командування в/ч НОМЕР_3 з проханням про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року (а.с. 14).

Листом від 04.02.2020 року в/ч НОМЕР_3 повідомила позивачу, що, зокрема, вимоги заявлені незаконно, оскільки у військової частини НОМЕР_3 , як в органу фінансового забезпечення військової частини НОМЕР_1 відсутня вина у невиплаті позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 рік (а.с. 15).

31.01.2020 року позивач звернувся до командування в/ч НОМЕР_1 з проханням нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто, з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці перед звільненням (а.с. 16).

Листом від 08.02.2020 року в/ч НОМЕР_1 повідомила позивачу, зокрема, що ст.117 КЗпП України не розповсюджується до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати (а.с. 17).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд, проаналізувавши вимоги ст.117 КЗпП України, дійшов висновку, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як встановлено судом вище, відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.09.2019 року по справі № 420/3843/19, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 року, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не включення до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 02.07.2018 р. №124 пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_3 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2017-2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 17 серпня 2018 року, у розмірі 15943,89грн. (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот сорок три гривні вісімдесят дев`ять копійок). Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 внести зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 02.07.2018р. № 124 щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_3 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2017-2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 17 серпня 2018 року, у розмірі 15 943,89 грн. (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот сорок три гривні вісімдесят дев`ять копійок). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Отже, враховуючи, що спір у справі №420/3843/19 вирішено на користь ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що відповідно ч.2 ст.117 КЗпП України, наявні правові підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Абзацом 3 пункту 3 Порядку №100 передбачено, що всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плази у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до довідки №1760 від 23.09.2019 року, виданої в/ч НОМЕР_3 , загальна сума нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.05.2018 року по 30.06.18 року становить 34643,80 грн., яка саме має бути врахована при нарахуванні середньомісячного заробітку позивача (а.с. 18).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року; визнання протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100; та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно доводів відповідача, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

За змістом частини другої статті 2 Закону України «Про оплату праці», додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до частини третьої статті 2 цього Закону, у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати і такий самий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16.

Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За правилами частини першої статті 122 КАС адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення статті 233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Подібні висновки щодо застосування строків звернення до суду з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі 802/28/16-а, від 20 червня 2018 року у справі № 823/761/17, від 06 листопада 2019 року у справі №1640/3461/18.

У позовній заяві позивач зазначає, що грошові кошти, як компенсація за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, надійшли на його картковий рахунок 26.12.2019 року.

Таким чином, позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів в день фактичного розрахунку з ним, а саме 26.12.2019 року, а тому день, наступний за ним, є початком перебігу строку звернення до суду.

Доказів на спростування даних доводів позивача, відповідачем не надано.

З даним позовом позивач звернувся до суду 05.03.2020 року, тобто, протягом встановленого тримісячного строку.

Разом з тим, у постановах від 04.12.2019 року по справі № 815/2681/17 та від 22.01.2020 року по справі № 620/1982/19 Верховний Суд висловив іншу позицію щодо строку звернення до суду з подібним позовом, пославшись на ст.122 КАС України, як норму спеціального процесуального закону.

За викладених обставин, суд бере до уваги, що до ухвалення зазначених судових рішень (04.12.2019 року та 22.01.2020 року) позиція Верховного Суду протягом 2018-2019 років була іншою. З посиланням на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Верховний Суд вважав, що строк звернення до суду з подібним позовом складає 3 місяці.

Таким чином, застосування судом у спорі по даній справі місячного строку звернення до суду призведе до несправедливої дискримінації позивача в порівнянні з іншим військовослужбовцем, який також перебував на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_3 , та який звернувся до суду поза межами місячного строку з дня отримання повного розрахунку за рішенням суду (справа № 420/3341/19).

З огляду на викладене, а також враховуючи, що з моменту ухвалення постанови Верховного Суду по справі № 815/2681/17 до моменту порушення прав позивача минуло менше місяця, що об`єктивно перешкоджало позивачу своєчасно дізнатися про зміну правової позиції Верховного Суду зі спірного питання, беручи до уваги, що позивач вживав заходів для отримання компенсаційної виплати в позасудовому порядку, суд вважає за необхідне відповідно до ст.123 КАС України визнати поважними причини пропуску позивачем місячного строку звернення до суду з даним позовом та поновити йому цей строк.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають повному задоволенню.

Судові витрати позивачем понесені не були, а тому розподілу між сторонами не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 123, ч.9 ст.205, ч.4 ст.229 ст.ст. 241-246, ч.3 ст.291, п.3 розділу VI, п.15.5 ч.1 розділу VII КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 місячного строку звернення до суду з даним позовом та поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні за період з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 17.08.2018 року по 26.12.2019 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у строк тридцять днів з дня складення повного судового рішення, але не менше ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд з одночасною подачею копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Андрухів