Справа № П/811/1536/17
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2020-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 червня 2020 року

Київ

справа №П/811/1536/17

адміністративне провадження №К/9901/228/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова В.М., Єресько Л.О., Загороднюка А.Г., розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року (судді Вівдиченко Т.Р., Губська Л.В., Земляна Г.В.) у справі № П/811/1536/17 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, Господарського суду Кіровоградської області, третя особа - Держава Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Кіровоградській області, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У вересні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області (далі - відповідач, ТУ ДСА України в Кіровоградській області), Господарського суду Кіровоградської області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність ТУ ДСА України в Кіровоградській області щодо нездійснення нарахування та виплати судді Господарського суду Кіровоградської області ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», у період з 01 січня по 27 липня 2017 року;

- зобов`язати ТУ ДСА України в Кіровоградській області здійснювати виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з 01 січня по 27 липня 2017 року згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»;

- стягнути з ТУ ДСА України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за січень-липень 2017 року в загальній сумі 156 015,40 грн.

На обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначала, що працює на посаді судді Господарського суду Кіровоградської області, пройшла кваліфікаційне оцінювання та з 27 липня 2017 року підтвердила здатність (можливість) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Відповідно до частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. При цьому, посадовий оклад судді місцевого суду, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання визначається відповідно до розміру, визначеного частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VI. Однак, за січень - серпень 2017 року ТУ ДСА України в Кіровоградській області в порушення зазначених норм, нарахувало та виплатило позивачу суддівську винагороду у меншому розмірі, ніж передбачено законодавством.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Черкаський окружний адміністративний суд постановою від 06 листопада 2017 року адміністративний позов задовольнив частково. Зобов`язав Господарський суд Кіровоградської області нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 у період з 01 січня по 27 липня 2017 року згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді. В задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в спірному періоді ані до статті 133 Закону № 2453-VІ, ані до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», зміни в установленому порядку не вносилися, тому починаючи з 01 січня 2017 року суддівська винагорода суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, повинна обраховуватися виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, відповідно до розміру мінімальної заробітної плати - 3 200,00 грн. За таких обставин, суд вважає, що позивач принаймні мала законні сподівання на отримання суддівської винагороди у спірному періоді в розмірі, встановленому застосовними до таких відносин законами України. З огляду на це, суд вважає доведеним порушене право позивача на мирне володіння своїм майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 14 грудня 2017 року скасував постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2017 року в частині задоволених позовних вимог і прийняв у цій частині нове рішення - про відмову в задоволенні позову. В іншій частині постанову суду першої інстанції залишив без змін.

Мотиви, з яких апеляційний суд дійшов зазначених висновків, ґрунтуються на тому, що положеннями пункту пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00 грн.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції

На постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року позивачка подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу позивачка мотивує застосуванням судом апеляційної інстанції пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яку, на її думку, не належить застосовувати до спірних правовідносин. Наголошує, що невиконання пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді, як одну із складових його незалежності.

У відзиві на касаційну скаргу Господарський суд Кіровоградської області просить залишити її без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року залишити без змін. Відповідач вказує, що із набранням чинності Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» розмір посадового окладу суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тих, що його не пройшли, визначається з розрахункової величини 1 600,00 грн. З огляду на те, що суддя ОСОБА_1 у період з 01 січня по 27 липня 2017 року не вважалася такою, що пройшла кваліфікаційне оцінювання, то суддівська винагорода їй виплачувалася відповідно до положень частини третьої статті 133 Закону № 2453-VІ, з урахуванням пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону № 1774.

Відповідач - ТУ ДСА України в Кіровоградській області у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року залишити без змін, оскільки вважає, що скарга ОСОБА_1 не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Відповідач вважає, що оскільки позивачка не проходила кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді, то суддівська винагорода нараховувалась їй відповідно Закону № 2453-VІ, з урахуванням положень Закону № 1774.

Ухвалою від 04 січня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Стрелець Т.Г. (суддя-доповідач), Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л. відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1

24 червня 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 24 червня 2019 року № 811/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Стрелець Т.Г. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14), визначено новий склад суду: Соколов В.М. - головуючий суддя (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.

Ухвалою від 13 грудня 2019 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. прийняв до провадження справу № П/811/1536/17 та призначив її до розгляду у попередньому судовому засіданні на 16 грудня 2019 року.

Ухвалою від 16 грудня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова В.М., Єресько Л.О., Загороднюка А.Г. адміністративну справу № П/811/1536/17 призначив до розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження.

Від Господарського суду Кіровоградської області надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

Позивач та інші учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися.

Відповідно до частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За правилами частини дев`ятої статті 205 КАС України відсутність потреби заслухати свідка чи експерта і перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, коли всі належно повідомлені учасники справи не з`явилися у судове засідання, є підставою для розгляду адміністративної справи в письмовому провадженні.

За таких обставин колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Указом Президента України від 21 червня 2006 року № 559/2006 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Господарського суду Кіровоградського області строком на п`ять років.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання судів» від 07 липня 2011 року № 3619-VI ОСОБА_1 обрано на посаду судді Господарського суду Кіровоградської області безстроково.

Згідно довідки місцевого суду від 01 серпня 2017 року № 19, суддівська винагорода позивачки за період з 01 січня по 31 липня 2017 року складає 156 015,40 грн.

ОСОБА_1 пройшла кваліфікаційне оцінювання відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ та з 27 липня 2017 року підтвердила здатність (можливість) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Вважаючи, що відповідачем у зазначений вище період виплата суддівської винагороди здійснювалася у розмірах значно менших, ніж визначено частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VІ, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені в статті 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Верховний Суд, надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно з частиною першої статті 135 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У межах спірних правовідносин позивачка оспорює дії відповідачів щодо невиплати їй суддівської винагороди в період з 01 січня по 27 липня 2017 року, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 є суддею Господарського суду Кіровоградської області, призначена на цю посаду до набрання чинності Законом № 1402-VII, пройшла кваліфікаційне оцінювання та з 27 липня 2017 року підтвердила здатність (можливість) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Тобто, в спірний період позивачка не вважалася такою, що пройшла кваліфікаційне оцінювання відповідно до вимог Закону № 1402-VII.

Згідно з пунктом 22 Розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII, право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

За пунктом 23 указаного Розділу до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону 2453-VІ.

Відтак, ураховуючи обставини справи та приписи пункту 23 Розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII, Верховний Суд вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції про те, що позивачці повинна нараховуватись суддівська винагорода відповідно до Закону № 2453-VІ.

Водночас, позивачка наголошує на незастосуванні відповідачами приписів частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI, якою обумовлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

У пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 установлено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Так, відповідно до частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Вказана норма є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розмір мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. Тому, виникає необхідність звернення до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати.

Відповідно до статті 3 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України законом про Державний бюджет України визначається розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.

Статтею 8 Закону України від 21 грудня 2016 року №1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено, що у 2017 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня складає 3200 гривень.

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, а саме, пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (у редакції, яка діяла у спірний період) установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Аналіз такого правового врегулювання дає підстави вважати, що законодавець установив: по-перше, два види (розміри) мінімальної заробітної плати; по-друге, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати 3 200,00 грн; по-третє, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1 600,00 грн.

Таким чином, Законом № 1774-VІІІ установлені особливі умови визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а саме, шляхом застосування починаючи з 01 січня 2017 року в якості розрахункової величини при їх визначенні мінімальної заробітної плати на рівні 1 600 грн, а не 3 200 грн.

При цьому, норми пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону безпосередньо не стосуються визначення розміру суддівської винагороди, адже ними врегульовано лише порядок застосування мінімальної заробітної плати.

Верховний Суд вважає необґрунтованими твердження позивача щодо наявності суперечностей між нормами пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII та нормами Закону № 1402-VIII щодо можливості визначення розміру винагороди судді виключно законом про судоустрій.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За змістом статті 8 Закону України від 25 грудня 2015 року № 928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік», установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату в місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.

З урахуванням норм статті 133 Закону № 2453-VI, розмір суддівської винагороди, починаючи з 1 січня 2017 року, порівнюючи з його розміром, що діяв протягом 2016 року, не змінився.

Тому, є безпідставними посилання позивачки на звуження обсягу та змісту її прав унаслідок прийняття Закону № 1774-VІІІ.

Крім того, таким врегулюванням законодавець не порушив та не обмежив гарантії суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався раніше до таких змін.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 820/3966/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 805/2456/17-а, від 28 листопада 2019 року у справі № 805/1905/17-а, від 05травня 2020 року у справі № 816/951/17 та від 27 травня 2020 року у справі № 826/6470/18.

При вирішенні справи, Суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Віііг Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29).

Верховний Суд констатує, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

На підставі пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Висновки щодо розподілу судових витрат

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом № 394-IX, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк ,

Судді Верховного Суду