Справа № 640/6153/20
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6153/20 Головуючий у І інстанції - Маруліна Л.О.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства "Приватбанк" на ухвалу судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року у справі за позовом Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства "Приватбанк" до Національного банку України визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Первинна профспілкова організація співробітників "Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України, в якому просила:

1. Визнати протиправною бездіяльність Національного банку України, яка полягає в не виданні акту індивідуального характеру про заборону Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" нараховувати та виплачувати членам Правління АТ КБ "Приватбанк" та його ОСОБА_1 премії за 2019-й рік;

2. Зобов`язати Національний банк України видати акт індивідуального характеру про заборону Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" нараховувати та виплачувати усім членам Правління Банку, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та Голові Правління АТ КБ Приватбанк ОСОБА_18 премії за 2019-й рік.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначав, що Головою Правління АТ КБ "Приватбанк" Петром Крумханзлом, а також членами цього правління, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , допущено системну протиправну поведінку, яка полягає в укладенні протиправних договорів та безпідставно виплачених сотні мільйонів гривень згідно таких договорів; протиправною передачею прав Банку на стягнення боргів третім особам на суму 759 000 000,00 грн.; у наданні підлеглим протиправного розпорядження у вилученні 44 автомобілів, більш 60% яких повинні бути продані з публічних торгів через органи державної виконавчої служби; у не санкціонованому втручанні в роботу комп`ютерної автоматизованої системи "ПриватДок" та внесення в неї заздалегідь неправдивих відомостей, незаконному прийняті рішень, разом з тим, зазначено, що наразі правоохоронні органи України розслідують численні кримінальні провадження щодо ОСОБА_18 .

На підставі чого, на думку Позивача, Головою Правління АТ КБ "Приватбанк" порушено вимоги частин першої, третьої статті 42 Закону України "Про банки та банківську діяльність", які вимагають, щоб керівник банку мав бездоганну репутацію.

Також, зазначено про невідповідність діяльності ОСОБА_18 та членів Правління: ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16. ОСОБА_17. , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_15 вимогам законодавства, тобто про порушення ними їх трудових контрактів, які передбачають додержання ними вимог діючого законодавства України.

Ця обставина, на думку Позивача, виключає можливість нарахування та виплати ОСОБА_18 та членам Правління премій за 2019-й рік, яка, як відомо трудовому колективу АТ КБ "Приватбанк", складає, щодо членів Правління, суму в кілька мільйонів гривень кожному, а щодо особисто ОСОБА_18 - суму, еквівалентну одному мільйону євро, оскільки виплата премії можлива виключно в разі бездоганного виконання особами їх трудових контрактів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

Вважаючи дане рішення необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм процесуального права, Первинна профспілкова організація співробітників "Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та зазначає, що суд неправильно виклав суть позовних вимог, вказавши про існування правовідносин, передбачених в Актах Національного банку України про заборону АТ КБ «Приватбанк» нараховувати та виплачувати усім членам Правління премію за 2019 рік, а також про відсутність в Профспілки права на оскарження цього Акту, оскільки з позовної заяви вбачається, що вищенаведеного Акту не існує, через що Профспілка оскаржує не цей Акт, а бездіяльність та просить суд зобов`язати НБУ видати цей Акт.

Позивач вважає, що суддя обізнано викривила суть правовідносин, щодо яких виник даний спір, щоб штучно обґрунтувати висновок про відсутність участі Профспілки в цих правовідносинах та відсутності в неї правового інтересу щодо них.

Також Позивач зазначає, що предметом спору в цій справі є правовідносини щодо формування та розподілу госпрозрахункового доходу АТ КБ «Приватбанк» безумовним учасником яких є Профспілка.

На адресу Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Національного банку України, в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року без змін.

Відповідач зазначає, що відповідно до статті 2 Господарського Кодексу України позов Первинної профспілкової організації співробітників "Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явились з судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у відкритті позовного провадження, суддя суду першої інстанції виходив з того, що Первинна профспілкова організація співробітників "Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" не є учасником (суб`єктом) правовідносин, передбачених в Акті, який Позивач просить зобов`язати видати, Національного банку України про заборону Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" нараховувати та виплачувати усім членам Правління Банку, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та Голові Правління АТ КБ Приватбанк ОСОБА_18 премії за 2019-й рік, як акту індивідуальної дії, оскільки прийняття відповідного Акту не породило би для Позивача ніяких прав та обов`язків, а тому і не надає права на захист, тобто права на звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Виходячи з наведеного, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті провадження за пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, оскільки цей позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:

1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;

2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);

3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;

4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;

5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);

6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 1 статті 170 КАС України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

- визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій ;

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

- встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

- прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його проти правними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, виходячи із змісту позову та його вимог, Позивач звернувся до суду та визначив спосіб захисту порушеного права шляхом визнання судом протиправною бездіяльності та зобов`язання Національного банку України вчинити певні дії.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновленого порушеного права Позивача.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у п. 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Основного Закону України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (п. 4.1 мотивувальної частини вказаного Рішення).

За змістом ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

За позицією Позивача, бездіяльність Відповідача щодо не видання акту індивідуального характеру про заборону нараховувати та виплачувати членам Правління премії за 2019 рік може у майбутньому порушувати його права та законні інтереси, зокрема, шляхом безпідставного зменшення госпрозрахункового доходу трудового колективу на дуже значну суму.

Водночас, як убачається з позовних вимог, прийняття акту індивідуального характеру про заборону нараховувати та виплачувати членам Правління премії за 2019 рік буде стосуватися конкретно визначених суб`єктів, тобто є актом індивідуальної дії.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що зобов`язання НБУ видати акт індивідуального характеру про заборону Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" нараховувати та виплачувати усім членам Правління Банку, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та Голові Правління АТ КБ Приватбанк ОСОБА_18 премії за 2019-й рік може стати актом індивідуальної дії.

Оскільки Первинна профспілкова організація співробітників Акціонерного товариства "Приватбанк" не є учасником (суб`єктом) правовідносин щодо прийняття акту про заборону Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" нараховувати та виплачувати усім членам Правління Банку та Голові Правління АТ КБ "Приватбанк" премії за 2019-й рік, то бездіяльність Відповідача стосовно даної дії не породжує для Позивача права на захист, тобто права на звернення з цим адміністративним позовом.

Колегія суду вважає, що законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені у суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією з цілей таких обмежень є недопущення розгляду у судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів.

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 800/489/17 та від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства "Приватбанк" викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що ухвала судді суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу судді суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статями 52, 241, 242, 243, 308, 315, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства "Приватбанк" залишити без задоволення, а ухвалу судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст виготовлено 11.06.2020 року.