Справа № 320/5982/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Лисенко В.І. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року Справа № 320/5982/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Степанюка А.Г., Федотова І.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Дубчака Ю.Є.,

предстанвика відповідача Кшемінська Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Київській області

про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.12.2019, просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення суб`єкта владних повноважень про позивача звільнення зі служби в поліції, а саме пункту 1 наказу ГУ НП України в Київській області від 08.10.2019 № 2197 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників ГУНП в Київській області»;

- визнати протиправним та скасувати рішення суб`єкта владних повноважень про звільнення позивача зі служби в поліції, а саме пункту 1 наказу ГУ НП України в Київській області від 18.10.2019 № 550 о/с;

- поновити позивача на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 4 Фастівського ВП Васильківського ВП ГУ НП в Київській області;

- стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.10.2019 по день поновлення на службі в поліції.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було вчинено дисциплінарний проступок, за який його притягнуто до відповідальності, а саме, що інформація про затримання позивача знайшла своє підтвердження і у діях позивача наявне порушення службової дисципліни та законодавства України.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що наявність вироку суду у відповідній кримінальній справі не впливає на притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просять скасувати таке рішення та ухвалити постанову про задоволення позову, посилаючись на те, що відповідачем не доведено наявності у діях позивача складу дисциплінарного проступку, що сам факт наявності кримінального провадження та затримання позивача не є підставою для його притягнення до дисциплінарної відповідальності за відсутності відповідного вироку суду.

Крім того, апелянт зазначає, що він не знав про проведення службової перевірки, що в нього не було вилучено службове посвідчення та нагрудний знак, як таке передбачено під час проведення службової перевірки та при відстороненні від виконання повноважень.

Також апелянт вказує, що ним було заявлено п`ять позовних вимог, але суд розглянув не всі з них.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення ухвалено судом за неповно та неправильно встановлених обставин цієї справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на безпідставності доводів апелянта, наводячи при цьому відомості кримінального провадження, відображені, зокрема у висновку службового розслідування, та стверджуючи про встановлення факту причетності діючих працівників ГУ НП к Київській області, зокрема позивача, до кримінальних правопорушень, а саме до отримання неправомірної грошової винагороди, що набуло розповсюдження у ЗМІ та соціальних мережах.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 22.01.2015 по 21.10.2019 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України, у тому числі на посаді патрульного поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 4 Фастівського ВП Васильківського ВП ГУПН в Київській області.

03.10.2019 до ГУ НП у Київській області з Фастівського ВП Васильківського ВП ГУ НП в Київській області надійшла інформація про затримання поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 4 Фастівського ВП Васильківського ВП ГУНП в Київській області сержанта поліції ОСОБА_1

З метою з`ясування зазначених обставин наказом ГУ НП в Київській області від 04.10.2019 № 2181 призначено службове розслідування за фактом затримання поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 4 Фастівського ВП Васильківського ВП ГУНП в Київській області сержанта поліції ОСОБА_1

07.10.2019 за результатами вказаного службового розслідування дисциплінарною комісією складено висновок службового розслідування, яким установлено, що 04.10.2019 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 368 КК України.

08.10.2019 та 18.10.2019 ГУ НП України в Київській області прийнято наказ № 2197 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників ГУНП в Київській області» та № 550 о/с, якими ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом шостим частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Позивач, вважаючи зазначені накази протиправними, а своє право на працю порушеним, звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин першої статті 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Статтею 18 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

У статті 59 Закону № 580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно зі статтею 19 Закону № 580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента країни і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

У статті 11 Дисциплінарного статуту визначено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом.

Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (ст. 12 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до статті 13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень, як, зокрема, звільнення з посади.

Згідно з порядком накладання дисциплінарних стягнень, визначеним у статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Відповідно до статті 16 Дисциплінарного статуту службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником.

Статтею 18 Дисциплінарного статуту визначено, що під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій.

Відповідно до статті 19 Дисциплінарного статуту у висновку за результатами службового розслідування зазначаються: 1) дата і місце складання висновку, прізвище та ініціали, посада і місце служби членів дисциплінарної комісії, що проводила службове розслідування; 2) підстава для призначення службового розслідування; 3) обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку; 4) пояснення поліцейського щодо обставин справи; 5) пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи; 6) пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи; 7) документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; 8) відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; 9) причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення; 10) висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; 11) вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.

Висновок підписується всіма членами дисциплінарної комісії, що проводила розслідування. Члени дисциплінарної комісії мають право на окрему думку, що викладається письмово і додається до висновку.

Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Обставинами, що обтяжують відповідальність поліцейського, є, зокрема, вчинення дисциплінарного проступку у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

У разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Відповідно до пунктів 6, 10 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано чітку та послідовну процедуру притягнення особи, яка проходить службу в Національній поліції, до дисциплінарної відповідальності. Зазначена процедура, зокрема передбачає необхідність призначення та проведення службового розслідування для встановлення наявності або відсутності підстав для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.

При цьому, слід враховувати, що законодавством визначено розмежовано дві самостійні підстави для звільнення особи зі служби в поліції: 1) звільнення у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту; 2) звільнення у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.

Вказані підстави для звільнення зі служби в поліції застосовуються незалежно одна від одної, зокрема перша не є похідної від другої і навпаки. Тобто, за кожним фактом (повідомленням) про ймовірне неналежне виконання або невиконання поліцейським покладених на нього обов`язків повинно проводитися службове розслідування, предметом якого, незалежно від наявності порушеного у відношенні такого поліцейського кримінального провадження та його стадії, має бути перевірка безпосередньо належності виконання особою покладених на неї службових обов`язків та реалізації наданих їй повноважень.

Разом з тим, наявність або відсутність вироку у відповідному кримінальному провадженні не впливає на оцінку дисциплінарного проступку, вчинення якого доведене матеріалами службового розслідування.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі 817/1303/16 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є обов`язковими для врахування судом апеляційної інстанції при розгляді цієї справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та усуваючи неповноту з`ясування судом обставин цієї справи, колегія суддів установила, що 04.10.2019 наказом ГУ НП у Київській області № 2181 у зв`язку з надходженням від Фастівського ВП Васильківського ВП ГУ НП у Київській області інформації про затримання позивача було призначено проведення відповідного службового розслідування та створено комісію для його проведення /т. 3 а.с.36/.

Під час вказаного службового розслідування було зібрано інформацію про результати діяльності нарядів ГРПП, кількість складених адміністративних протоколів, виконаних службових завдань та встановлено, що позивачем не було зареєстровано та не здано всіх протоколів, які ним складені під час добового чергування з 08:00 год. 16.08.2019 по 08:00 год. 17.08.2019, зокрема, не здано протоколу, складеного у відношенні ОСОБА_4 .

При цьому, безпосередньо службовим розслідуванням установлено факт того, що вказаний протокол був складений /т.3 а.с.102/ разом з актом огляду на стан алкогольного сп`яніння, відібранням пояснень у ОСОБА_4 та постановою про накладення адміністративного стягнення /т.3 а.с.111-112, 138/, перевірено коло функціональних обов`язків позивача, досліджено розстановку нарядів, зібрано відповідні пояснення осіб, які обізнані щодо виявлених обставин.

Разом з тим, у ході службового розслідування зібрано матеріали, які підтверджують зупинення вказаної особи з ознаками алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом.

Крім того, службовим розслідуванням також установлено факт порушення у відношенні позивача кримінального провадження № 0001171 за ознаками складу злочину, відповідальність за який передбачено частиною третьою статті 368 КК України, за підозрою в пособництві та одержанні службовою особою неправомірної вигоди з використанням службового становище у поєднанні з вимаганням неправомірної вигоди.

Обставини, установлені в ході службового розслідування, зафіксовані у висновку від 07.10.2019, складеному за його результатами /т. 3 а.с. 193-216/, а зібрані матеріали долучені до матеріалів перевірки № 94-767 /т. 3 а.с. 34-226/.

Отже, матеріалами службового розслідування встановлено факт порушення позивачем службової дисципліни, що полягає в неналежному виконанні позивачем покладених на нього службових обов`язків та невиконанні вимог статті 3, пункту 1 статті 8, пункту 3 статті 11, підпунктів 1, 2, 3 пункту 1 статті 18, статті 64 Закону № 580-VIII та статті 1 Дисциплінарного статуту.

Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги та враховує доводи відповідача про те, що вчинок, з приводу якого у відношенні позивача порушено кримінальне провадження та який став первинною підставою для проведення відповідного службового розслідування, призвів до значного розголосу в ЗМІ повідомлення щодо причетності поліцейського до вчинення кримінальних правопорушень, що безпосередньо впливає на авторитет всієї системи Національної поліції як органу державної виконавчої влади, який покликаний захищати життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Аналогічний правовий підхід застосовано в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 817/1303/16.

При цьому, доводи апелянта про те, що факт наявності кримінального провадження та затримання позивача не є підставою для його притягнення до дисциплінарної відповідальності за відсутності відповідного вироку суду, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на вищезазначене, а також ще раз наголошує, що рішення у кримінальному провадженні не може свідчити про наявність чи відсутність вини особи у скоєні дисциплінарного проступку або самого факту скоєння такого проступку, так як у кримінальному провадженні надається права кваліфікація діям особи на підставі Кримінального кодексу України, а в межах дисциплінарного провадження - на підставі спеціального Закону № 580-VIII та Дисциплінарного статуту.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 07.10.1987 (заява № 11882/85) та від 11.02.2003 у справі «Ringvold v. Norway» («Рінґвольд проти Норвегії) (заява № 34964/97), в яких Суд зазначив, що притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, не є порушенням статті 6 Конвенції, а також, що гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі, а відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні та інші провадження.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Доводи апелянта про те, що він не знав про проведення службової перевірки та не надавав пояснень, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з матеріалів службового розслідування вбачається, що позивач був обізнаний щодо його проведення, надавав свої письмові пояснення за відповідним фактом 03.10.2019 та мав реальну можливість надати відповідні пояснення безпосередньо під час його проведення, однак своїм правом не скористався.

Разом з тим, апеляційний суд відзначає, що реалізація особою наданих їй прав залежить від її власного волевиявлення.

При цьому, вищенаведеними нормами спеціального законодавства, зокрема статтею 18 Дисциплінарного статуту, прямо передбачено, що право поліцейського на захист під час проведення службового розслідування полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій, а не в обов`язку особи, якою проводиться таке розслідування, відібрати відповідні пояснення. Законодавство не містить імперативної заборони притягнення поліцейського, яким порушено службову дисципліну, до відповідальності за відсутності його письмових пояснень, які він мав можливість надати, але цього не зробив.

Твердження апелянта про те, що в нього не було вилучено службове посвідчення та нагрудний знак, як таке передбачено під час проведення службової перевірки та при відстороненні від виконання повноважень, жодним чином не спростовують ані факту вчинення ним дисциплінарного проступку, ані обґрунтованості, виваженості та правомірності висновків службового розслідування.

Доводи апелянта та його представника про те, що в оспорюваних наказах про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та про його звільнення не наведено відповідного обґрунтування про те, в чому саме полягає порушення позивачем службової дисципліни, судова колегія приймає до уваги, однак зазначає, що обґрунтованість відповідних висновків відповідача підтверджується матеріалами службового розслідування в їх сукупності, про що зазначалося вище.

Разом з тим, виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття рішення необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття рішення, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект рішення робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність рішення, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Отже, колегія суддів, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правомірність такого рішення.

Наведені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 1640/3394/18.

Крім того, аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. Скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості (рішення від 24.03.1988 по справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden).

При цьому, колегія суддів також приймає до уваги правовий підхід, закладений ЄСПЛ при вирішенні справи «Сутяжник проти РФ» (рішення від 25.04.2018) та застосований Верховним Судом у справах №№ 826/5575/17, 910/10616/17, відповідно до якого надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом є правовим пуризмом. Скасування правильного по суті рішення, за відсутності фундаментального порушення, є відступленням від принципу правової визначеності («res judicata») та недопустимим.

З огляду на викладене, означені позивачем недоліки оскаржуваних у цій справі наказів ГУ НП в Київський області є формальними та не надають достатніх правових підстав для визнання таких наказів протиправними та їх скасування, а тому апеляційний суд відхиляє вищенаведені доводи апелянта та його представника.

Твердження апелянта про те, судом першої інстанції розглянуто не всі позовні вимог, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи з огляду на наступне.

Колегія суддів установила, що, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог у цій справі від 17.12.2019 ОСОБА_1 було заявлено чотири позовні вимоги та вимогу про допуск судового рішення в частині поновлення на посаді до негайного виконання /т.2 а.с.30-31/.

Дві з вказаних вимог щодо визнання протиправними та скасування наказів щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби є основними, а решта - похідними. Тобто, відсутність правових підстав для визнання протиправними та скасування таких наказів зумовлює відсутність підстав й для задоволення інших позовних вимог (про поновлення на службі та про стягнення середнього заробітку).

Крім того, апеляційний суд також звертає увагу на те, що відповідно до приписів ст.ст. 252, 317 КАС України розгляд судом не всіх позовних вимог є підставою для ухвалення додаткового судового рішення, а не для скасування рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…»..

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення цього адміністративного позову.

Отже, судове рішення в цій справі ухвалено судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

З огляду на результат розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції, відповідно до статті 139 КАС України, зміна розподілу судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 10 червня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: