Справа № 160/5109/20
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2020-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2020 року Справа № 160/5109/20
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кучма К.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
У травні 2020 року позивач звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить: визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії за віком і зобов`язати відповідача відновити виплату їй пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з моменту припинення виплат - з 01.03.2018 року, з компенсацією втрати доходу за затримку виплати пенсії, з застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України, проведення перерахунку і індексації пенсії, і виплачувати пенсію на визначений нею банківський рахунок.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що на її заяву від 02.01.2020 р. про надання відомостей про причини і підстави припинення виплати пенсії була отримана відповідь від 15.01.2020 р. № 8/Б-09, що 01.04.2018 р. виплата пенсії органом ПФУ переведена на пошту, відділення № 103 на вул.Блюхера, за місцем проживання позивача в 1998 році перед виїздом на ПМЖ за кордон, і, в зв`язку з неотриманням пенсії протягом 6 місяців підряд, розпорядженням Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області виплата пенсії припинена з 01.09.2018 р. При цьому, будь-які повідомлення органу ПФУ про переведення виплати пенсії на пошту, а так само - припинення виплати пенсії, позивачем, за місцем її постійного проживання в Ізраїлі, або представником позивача в Україні - не надходили. 05.02.2020 р. позивач, знову звернулася до відповідача із заявою встановленого зразка, за формою дод.3 до Порядку 22-1, про перерахунок і відновлення виплати пенсії, на певний її банківський рахунок, починаючи з 01.03.2018 р. Листом від 20.03.2020 р. відповідач знову відмовив позивачеві у відновленні виплати пенсії, з посиланням на обов`язок особистого звернення позивача до органу ПФУ. Позивач вважає дії відповідача щодо призупинення виплати пенсій за віком на банківський рахунок, починаючи з 01.03.2018 p., переведення виплати пенсії на пошту, не за адресою її проживання, і припинення виплати пенсії, починаючи 01.09.2018 p. неправомірними, як такі, що порушують конституційне право позивача на пенсійне забезпечення в старості.
Ухвалою суду від 15.05.2020 року було відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Керуючись приписами ст.263 КАС України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу без повідомлення учасників справи, у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 30.07.2013 року Управлінням Пенсійного фонду України в Довгинцівському районі м.Кривого Рогу Дніпропетровської області (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) на виконання рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2013 р. (справа № 211/5077/13-а) була призначена пенсія за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Як видно з матеріалів справи, позивач отримувала пенсію на розрахунковий банківський рахунок, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк» з 01.08.2014 року по 31.03.2018 року.
Своїм листом від 15.01.2020 р. № 8/Б-09 відповідач, на звернення позивача, повідомив, що 01.04.2018 р. виплата пенсії органом ПФУ переведена на пошту, відділення № 103 на вул.Блюхера, за місцем проживання позивача в 1998 році перед виїздом на ПМЖ за кордон, і, в зв`язку з неотриманням пенсії протягом 6 місяців підряд, розпорядженням Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області виплата пенсії припинена з 01.09.2018 р.
05.02.2020 р. позивач знову звернулася до відповідача із заявою про перерахунку і відновлення виплати пенсії, на певний її банківський рахунок, починаючи з 01.03.2018 р. До заяви були додані нотаріально завірені апостильовані копії необхідних документів, в тому числі, що засвідчують особу і місце постійного проживання ОСОБА_1 .
Однак, листом від 20.03.2020 р. відповідач знову відмовив позивачеві у відновленні виплати пенсії, з посиланням на обов`язок особистого звернення позивача до органу ПФУ.
Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд приходить до наступного.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Право на отримання пенсії в України є конституційним правом громадянина України.
Передбачене Конституцією право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Законі України "Про пенсійне забезпечення", якими встановлено порядок та виплата пенсії.
Згідно з частинами 1, 2 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.
З 1 січня 2018 року для осіб, які досягли віку 65 років, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі 40 відсотків мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік, але не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
Виходячи з положень статті 22 та статті 64 Конституції України, право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень) лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.
Згідно з ч.1 ст.7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Таким чином, позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
В силу ч.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).
Згідно з п.2 ч.1 ст.49, другим реченням статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009, орган Пенсійного фонду, враховуючи відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення позивача як громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.
Частиною 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до ч.5 ст.45 Закону № 1058-IV, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду України та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Пунктом 1.5 цього Порядку № 22-1 передбачено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
За приписами статті 44 Закону № 1058-IV, перерахунок та поновлення виплати пенсії здійснюється на підставі особисто поданої пенсіонером заяви, також, заяву про перерахунок та поновлення виплати пенсії може бути подано пенсіонером через свого повноважного представника.
Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.
Як видно з матеріалів справи представник позивача, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, 05.02.2020 року подав до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області заяву про призначення/перерахунок пенсії позивачу.
Відповідач, заперечуючи проти позову, не довів суду, що, розглядаючи заяву позивача про призначення пенсії, він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області відмовляючи позивачу в перерахунку та поновленню виплати пенсії за віком з 01.03.2018 року діяв не на підставі та не у спосіб передбачений чинним законодавством.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача відновити виплату позивачу пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з моменту припинення виплат - з 01.03.2018 року, з компенсацією втрати доходу за затримку виплати пенсії, з застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України, проведення перерахунку і індексації пенсії, і виплачувати пенсію на визначений позивачем банківський рахунок, суд зазначає наступне.
Згідно з статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Аналізуючи вказану норму Закону в контексті предмету цього позову, суд вважає, що для здійснення компенсації втрати частини доходів законодавцем визначено певні умови та порядок її здійснення, а саме те, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць.
Таким чином, компенсація втрати частини доходів може бути обчислена лише з нарахованої особі до виплати суми, яка не була виплачена у встановлені законодавством строки.
Крім того, вимога щодо проведення індексації при поновленні виплати пенсії не підлягає задоволенню з огляду на те, що порядок індексації та перерахунку пенсій визначений ст. 42 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак питання розміру виплати пенсії, як і визначення базового місяця, належить до компетенції органу Пенсійного фонду при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум.
Суд зазначає, що вказані вимоги є передчасними, оскільки спір в цій частині фактично не існує, а нарахування компенсації втрати частини доходів відбувається разом із виплатою пенсії за минулий період, яка в цьому випадку ще не перерахована.
За таких обставин, суд вважає лише за можливе зобов`язати відповідача виплатити на визначений позивачем банківський рахунок усі недотримані пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з 01.03.2018 року. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовну заяву задоволено частково, слід повернути позивачу частину судових витрат по справі в розмірі 420,40 грн. (840,80 грн. : 2).
Щодо вимоги, відповідно до п.1 ч.2 ст.371 КАС України, допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі заявлених позовних вимог, шляхом стягнення одним платежем всієї заборгованості по пенсії, починаючи з моменту припинення її виплати по день фактичної виплати, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
Так, позивачем в рамках даної адміністративної справи були заявлені вимоги щодо визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати пенсії за віком і зобов`язання відповідача відновити виплату позивачу пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з моменту припинення виплат - з 01.03.2018 року. Тому на дані правовідносини не розповсюджується вимоги п.1 ч.1 ст.371 КАС України, оскільки суд не вирішував питання про присудження виплати пенсії позивачу у відповідному розмірі.
Щодо вимоги про те, що відповідно до ч.6 ст.245, ч.1 ст.382 КАС України, слід зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області в 14-денний термін надати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання, суд зазначає таке.
Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Отже, встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду.
На теперішній час, суд не знаходить підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень, враховуючи, що у суду не має достатніх підстав вважати, що відповідач буде перешкоджати його виконанню або ухилятися від цього, після набрання рішенням законної сили, тому, у задоволенні цієї вимоги слід позивачу відмовити.
На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241-246, 250, 263 КАС України, суд, -
Позовну заяву - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити на визначений ОСОБА_1 банківський рахунок усі недотримані пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з 01.03.2018 року.
У задоволенні решти позовної заяви - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційної-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Кучма