Справа № 460/1417/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/1417/20 пров. № А/857/4767/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року, прийняте суддею Друзенко Н.В. у місті Рівному, повний текст складений 26.03.2020 року у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 про скасування постанов,-

встановив :

Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (надалі ГУ ПФУ в Рівненській області, позивач) звернулося з адміністративним позовом про скасування постанови державного виконавця ВП №61033231 від 20.02.2020 року про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн. та постанови №61033231 від 20.02.2020 року про розмір мінімальних витрат в сумі 155,53 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року позов задоволений частково.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, а постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин, тобто коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього. Відтак, постанова про накладення штрафу підлягає до скасування.

З приводу скасування постанови про розмір мінімальних витрат, суд зазначив, що така винесена у повній відповідності до вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року, а тому підстав для її скасування немає.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) подало апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги проведено аналіз законодавства, яке регулює спірні відносини. Звернуто увагу на рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007, де зазначено, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Маються покликання на рішення Європейського суду з прав людини «Кечко проти України», «Бакалов проти України» та «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України», в яких йдеться про те, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а також про те, що органи державної влади не можуть покликатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Зазначає, що аналогічний висновок викладено у постанові ВСУ від 22.03.2017 року у справі №3-77гс17, КГС у складі ВС від 27.03.2018 року у справах №925/246/17, №925/974/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі №12-46гс18.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16.08.2019 року у справі №460/1624/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною відмову Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.09.2017 року та зобов`язано поновити виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії з 01.09.2017 року.

Цим рішенням встановлено, що з 01.07.2014 року позивач перебувала на обліку та отримувала пенсію в УПФУ в Ізюмському районі Харківської області як внутрішньо переміщена особа. З 01.01.2016 року остання перебуває на обліку у Рівненському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області.

22.01.2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №61033231, за якою відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №460/1624/19, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 16.12.2019 року.

17.02.2020 року ГУ ПФУ в Рівненській області направило Відділу примусового виконання рішень заяву за №1700-0802-8/2856, в якій повідомило, що ОСОБА_1 добровільно нараховані пенсійні кошти, як того вимагало рішення суду, з огляду на що просило закрити виконавче провадження ВП№61033231 та скасувати стягнення виконавчого збору. До листа було долучено протокол індивідуального перерахунку, яким підтверджено донарахування пенсії.

20.02.2020 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) у виконавчому провадженні ВП№61033231, винесено постанову про накладення штрафу, якою за невиконання рішення суду накладено на боржника: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області штраф на користь держави у розмірі 5100 грн.. Водночас, зазначеною постановою зобов`язано позивача виконати рішення суду протягом 10 робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

Одночасно державним виконавцем винесено і постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою для боржника - ГУПФУ в Рівненській області визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 155,53 грн.

В подальшому, 16.03.2020 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП№61033231 з огляду на те, що ним повторно на боржника накладено штраф, а в ГУ НПУ - направлено повідомлення про вчинення правопорушення.

Додатково ГУПФУ в Рівненській області надало суду лист, електронною поштою направлений Пенсійному фонду України, в якому міститься прохання про виділення коштів в сумі 40366,76 грн. для виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16.08.2019 року у справі №460/1624/19.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (надалі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 16 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що право виконавця під час здійснення виконавчого провадження накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних і посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Частиною другою статті 63 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) і попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до частини третьої статті 63 Закону № 1404-VIII виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У свою чергу, стаття 75 Закону № 1404-VIII встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Так, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника-фізичну особу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника-юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і встановлює новий строк виконання (частина перша статті 75 Закону № 1404-VIII).

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (частина друга статті 75 Закону № 1404-VIII).

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження», тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону № 1404-VІІІ, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Як зазначалось вище, 17.02.2020 року позивач звернувся із заявою до відповідача та повідомив про часткове виконання судового рішення, зокрема, про те, що з 01.09.2017 року ОСОБА_1 добровільно поновлено виплату пенсії, а борг за період з 01.09.2017 року по 31.12.2019 року в сумі 40366,76 грн. буде виплачений на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Отже, матеріали справи свідчать про добровільне часткове виконання боржником рішення суду та виконання боржником рішення суду у частині поновлення нарахування пенсії.

Згідно з пунктом 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року № 28-2 (далі - Положення) управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі Фонд).

Управління Фонду підпорядковуються Фонду та безпосередньо відповідним головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі головні управління Фонду), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду.

Відповідно до пункту 4 Положення управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: планує доходи та видатки коштів Фонду в районі (місті), у межах своєї компетенції забезпечує виконання бюджету Фонду (підпункт 3); призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства (підпункт 7); забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством (підпункт 8).

Тобто, пенсійні виплати здійснюються позивачем виключно за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Інших фінансових можливостей, крім зазначених, для здійснення виплат управління не має.

Крім того, відповідно до статей 23 та 116 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

Отже, фактичне та у повному обсязі виконання судового рішення органом Пенсійного фонду України можливе лише за наявності відповідних бюджетних асигнувань на відповідні цілі за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відтак, невиконання судового рішення позивачем в частині виплати грошових коштів, за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатись невиконанням судового рішення без поважних причин, а накладення штрафу, у такому випадку, жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.01.2018 року у справі № 405/3663/13-а, від 13.06.2018 року у справі № 757/29541/14-а та від 21.08.2019 року у справі №754/3105/17.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність у державного виконавця правових підстав для накладення штрафу за невиконання рішення без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк, тому постанова від 20.02.2020 року ВП № 61033231 про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн підлягає скасуванню.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги в цілому суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 229, 272, 287, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року у справі № 460/1417/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 11.06.2020 року.