Справа № 420/385/20
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2020-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/385/20
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів Єщенка О.В., Танасогло Т.М.

за участю секретаря Пономарьової Н.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним вище адміністративним позовом та, після уточнення позовних вимог просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради ( надалі Департамент, відповідач) від 19 грудня 2019 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Департамент здійснити реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що відповідач безпідставно відмовив йому в реєстрації місця проживання з посиланням на ту обставину, що об`єкт нерухомого майна, де мав намір зареєструватись позивач, не є житловим.

За наслідками розгляду адміністративного позову Одеським окружним адміністративним судом 23 березня 2020 ухвалено рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Суд першої інстанції визнав протиправним та скасував рішення Департаменту від 19 грудня 2019 про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 та зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивача про реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_2 , з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Приймаючи означене рішення суд попередньої інстанції, пославшись на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2019 (справа №2340/4673/18), виходив з того, що реєстрація за адресою житла фізичної особи, зокрема, дачного будинку, є можливою та повністю узгоджується зі статтями 6, 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

В апеляційній скарзі Департамент, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове про відмову у задоволенні адміністративного позову повністю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач вказав на те, що суд першої інстанції розглянув справу у порядку письмового провадження чим позбавив Департамент можливості, під час публічних слухань, надати суду викладені раніше в письмових запереченнях аргументи. Також Департамент вказав на невірне тлумачення судом законодавчо визначеного поняття житло та не врахування при прийнятті рішення положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02 вересня 2014.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та зважаючи на з`ясовані обставини, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Перевіряючи повноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Судом першої інстанції встановлено і це знайшло своє підтвердження в залучених до матеріалів справи письмових доказах, що 22 березня 2020 ОСОБА_1 придбав будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку, площею 0,0993 га кадастровий номер :34:014:0095 по Другому Дачному провулку в м. Одесі. Придбане нерухоме майно було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивачем було укладено договори на газопостачання, електропостачання, водопостачання та водовідведення.

04 жовтня 2019 Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради ОСОБА_1 за особистою заявою був знятий з реєстраційного обліку останнього місця проживання(а.с. 15).

19 грудня 2019 позивач звернувся до Департаменту з заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 та додав усі необхідні документи, визначені ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні та п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02 березня 2016.

19 грудня 2019 р. Департамент відмовив позивачу у реєстрації місця проживання з тих підстав, що: особа не подала необхідних документів або інформації (надані документи для реєстрації в дачний будинок з господарчими будівлями та спорудами).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 (ратифікований Законом України від 17 липня 1997 № 475/97-ВР), установлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, урегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1382-IV передбачено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 6 Закону № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Наведена правова норма є імперативною і не передбачає будь-яких виключень, пов`язаних з неможливістю реєстрації із-за технічних характеристик місця проживання (житла), як то: розміром житла, товщиною стін, якості покрівлі, наявності водо забезпечення, опалювальної системи, електрозабезпечення, каналізації стоків і. т. інше.

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Статтею 9-1 Закону № 1382-IV визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно із ч. 1 ст. 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року № 5464-X жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їхнім об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, установлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Аналіз наведених вимог чинного законодавства дає підстави для висновку, що реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.

Житлом, у розумінні наведених вимог законодавства, є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Звідси висновок Департаменту де, з посиланням на ст. 379 ЦК України, йдеться про те, що єдиним типом будівлі, який може бути житлом фізичної особи, є житловий будинок помилковий та не базується на нормах діючого законодавства.

Отже, для цілей реєстрації місця проживання будинок, інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного або ж тимчасового проживання в них.

Що стосується посилань відповідача на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02 вересня 2014 де ст. 8-1 передбачено право громадян на переведення дачних будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, суд апеляційної інстанції визнає цей аргумент Департаменту не доречним.

Реєстрація місця проживання особи адміністративний акт, який має своєю ціллю довести до відома держави про вибране людиною місце проживання. Ніяких повноважень, що обмежують право на вільний вибір місця проживання у держави немає. І до майнових прав особи на житловий будинок, садовий будинок чи дачний будинок реєстрація взагалі ніякого відношення не має.

Наведена правова позиція збігається з правовою позицією викладеною Верховним Судом в постанові від 10 жовтня 2019 справа № 2340/4673/18, адміністративне провадження № К/9901/18913/19.

Що стосується тверджень відповідача про розгляд судом справи у письмовому провадження, чим порушено право на участь у судовому засіданні та надання особистих пояснень. Суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

11 березня 2020 Одеським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу про відмову Департаменту у здійсненні розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Суд першої інстанції роз`яснив відповідачу право на оскарження цього рішення. В апеляційній скарзі Департаменту відсутні вимоги про скасування ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 про відмову у здійсненні розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Підсумовуючи все вище викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підчас розгляду справи судом правильно застосовані норми матеріального і процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надано правової оцінки.

Рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на невірному трактуванні Департаментом фактичних обставин норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не убачається.

Керуючись: ст. ст. 293, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії без змін.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня отримання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 15 червня 2020.

Суддя-доповідач:

Судді: