Справа № 826/3544/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2020 року м. Київ № 826/3544/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
допрокуратури міста Києва
про представники сторін: скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, зобов`язання вчинити певні дії позивач - ОСОБА_1 ; відповідача - ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) (далі - позивачка або ОСОБА_1 або Суб`єкт перевірки) подано на розгляд Окружному адміністративному суду м. Києва позов до прокуратури міста Києва (адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9, ідентифікаційний код - 02910019) (надалі - відповідач або Прокуратура), у якому позивачка просить суд:

- поновити ОСОБА_1 строк для подачі до суду адміністративного позову про скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язати прокуратуру м. Києва відкликати відомості;

- скасувати наказ в.о. Прокурора міста Києва від 02.11.2015 № 3784к про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією прокуратури міста Києва;

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора міста Києва;

- стягнути з прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 04 лютого 2016 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

- стягнути з прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані основні та додаткові відпустки за період 2009-2010р.р. та за період 2012-2013р.р. терміном 110 календарних днів, враховуючи дві основні відпустки по 30 календарних днів та дві додаткові відпустки за вислугу років по 15 календарних днів і 20 календарних днів в зв`язку з наявністю двох малолітніх дітей - двійнят: ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н.;

- зобов`язати прокуратуру міста Києва поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 акцентує на протиправності спірного наказу про її звільнення, а тому наявні правові підстави для поновлення останньої на роботі, стягнення середнього заробітку та зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.10.2017 (суддя Пащенко К.С . ) вказану справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2017 позовну заяву ОСОБА_1 - залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2017 - скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2018 (суддя Пащенко К.С.) справу № 826/3544/16 прийнято для продовження розгляду, призначено справу до розгляду у підготовче судове засідання на 22.11.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.11.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у письмовому провадженні.

Цієї ж дати у судовому засіданні позивачка підтримала, за викладених у позові підстав, позовні вимоги у повному обсязі та просила задовольнити позов.

Представник відповідача проти позову, за наведених у відзиві обставин, заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви.

Так Прокуратура у відзиві примічає, що твердження ОСОБА_1 про порушення її конституційних прав при звільненні з посади не відповідають обставинам справи та ст.ст. 1, 3 Закону України «Про очищення влади».

Поряд із цим позивачка та представник відповідача звернулися до суду з клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження, з урахуванням чого адміністративна справа, відповідно до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України), розглядається у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , у зв`язку із одруженням, змінено прізвище на ОСОБА_1 .

Поряд із цим матеріали свідчать, що 01.01.2001, у зв`язку із ліквідацією з 01.10.2001 в штатному розписі органів прокуратури міста Києва прокуратури Залізничного району, ОСОБА_1 звільнена з посади старшого помічника прокурора Залізничного району м. Києва, та призначена на посаду старшого помічника прокурора Солом`янського району м. Києва.

10.05.2012 ОСОБА_1 прийнято Присягу працівника прокуратури України.

Згідно наказу № 820к від 10.05.2012 прокуратури міста Києва, молодший радник юстиції ОСОБА_1 з вказаної дати приступила до виконання своїх службових обов`язків по посаді старшого помічника прокурора Солом`янського району міста Києва у зв`язку із входом з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

28.05.2012 молодшого радника юстиції ОСОБА_1 , за наказом № 1010к прокуратури м. Києва, переведено на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва.

За наказом № 1142к від 07.06.2012 Прокуратури переведено молодшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаду старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва з посади прокурора цього ж відділу.

08.06.2012 Прокуратурою міста Києва видано наказ № 1146к, за яким прокурору відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва молодшому радник юстиції ОСОБА_1 надано щорічну відпустку за період роботи з 13.05.2009 до 13.05.2010 строком на 10 календарних днів з 12.06.2012 до 21.06.2012 включно.

Відповідно до наказу № 780 к від 27.06.2012 Генеральної прокуратури України, ОСОБА_1 , - старшому прокурору відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва, присвоєно класний чин радника юстиції.

Наказом № 3111к від 30.11.2012 Прокуратури, призначено радника юстиції ОСОБА_1 на посаду старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва, звільнивши з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва.

28.12.2012 ОСОБА_1 подано на ім`я Прокурора міста Києва ОСОБА_10 рапорт про надання відпустки по догляду за дітьми - ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н. до досягнення ними трирічного віку.

03.01.2013 Прокуратурою прийнято наказ № 18к, за яким старшому прокурору відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку з 03.01.2013 по 04.02.2013 включно.

01.02.2013 ОСОБА_1 подано на ім`я Прокурора міста Києва Бескишкого М.Г. рапорт про продовження відпустки по догляду за дітьми - ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н. на період, зазначений медичними фахівцями, до 04.08.2013.

11.02.2013 Прокуратурою прийнято наказ № 280к, згідно якого старшому прокурору відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 05.02.2013 до 04.08.2013 включно, відповідно до ст. 179 Кодексу законів про працю України.

05.08.2013 Прокуратурою, на підставі рапорту ОСОБА_1 та довідки № 243 Київської міської дитячої клінічної лікарні № 3 від 29.07.2013 про потребу дитини у домашньому догляді, прийнято наказ № 2203к, за яким старшому прокурору відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва ОСОБА_1 продовжено відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною з 05.08.2013 до 04.02.2014 включно, відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону України «Про відпустки», ст. 179 Кодексу законів про працю України.

31.01.2014 ОСОБА_1 подано на ім`я Прокурора міста Києва ОСОБА_10 рапорт, у якому позивачка просила продовжити відпустку по догляду за дітьми - ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н. на період, зазначений медичними фахівцями, до 04.08.2014.

Окрім того, ОСОБА_1 просила надати: невикористані оплачувані відпустки за періоди 2009-2010 роки та за період 2012-2013 роки з 04.02.2014 терміном 110 календарних днів, враховуючи дві основні відпустки по 30 календарних днів та дві додаткові відпустки за вислугу років по 15 календарних днів і 20 календарних днів в зв`язку з наявністю двох малолітніх дітей - двійнят: ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н.; матеріальну допомогу на оздоровлення.

05.02.2014 прокуратурою м. Києва прийнято наказ № 194к, у відповідності до якого старшому прокурору відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 05.02.2014 до 04.08.2014 включно, відповідно до ст. 179 Кодексу законів про працю України.

31.07.2014 ОСОБА_1 подано на ім`я Прокурора міста Києва рапорт, в якому позивачка просила продовжити відпустку по догляду за дітьми - ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н. на період, зазначений медичними фахівцями у висновку, до 04.02.2015.

Крім цього позивачка, з урахуванням ненадання відповіді на її попередній рапорт, просила надати компенсацію за невикористані оплачувані відпустки за періоди 2009-2010 роки та за період 2012-2013 роки терміном 110 календарних днів, враховуючи дві основні відпустки по 30 календарних днів та дві додаткові відпустки за вислугу років по 15 календарних днів і 20 календарних днів в зв`язку з наявністю двох малолітніх дітей - двійнят: ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н., а накази про надання відпустки по догляду за дітьми і виплату компенсації за невикористані відпустки направити на її адресу.

Також ОСОБА_1 просила надати матеріальну допомогу на оздоровлення.

04.08.2014 прокуратурою міста Києва видано наказ № 2726, згідно якого старшому прокурору відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною з 05.08.2014 до 04.02.2015 включно.

03.02.2015 ОСОБА_1 подано на ім`я Прокурора міста Києва ОСОБА_13 рапорт про продовження відпустки по догляду за дітьми - ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н. на період, зазначений медичними фахівцями у висновку, до 04.08.2015.

Крім цього, позивачка, з урахуванням не вирішення питань у рапорті від 31.07.2014, просила надати компенсацію за невикористані оплачувані відпустки за періоди 2009-2010 роки та за період 2012-2013 роки терміном 110 календарних днів, враховуючи дві основні відпустки по 30 календарних днів та дві додаткові відпустки за вислугу років по 15 календарних днів і 20 календарних днів в зв`язку з наявністю двох малолітніх дітей - двійнят: ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н., а накази про надання відпустки по догляду за дітьми і виплату компенсації за невикористані відпустки направити на її адресу.

05.02.2015 Прокуратурою прийнято наказ № 355к, за яким старшому прокурору відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною з 05.02.2015 до 04.08.2015 включно.

27.07.2015 ОСОБА_1 подано на ім`я Прокурора міста Києва Валендюка О.С. рапорт про продовження відпустки по догляду за дітьми - ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н. на період, зазначений медичними фахівцями у висновку, до 03.02.2016.

05.08.2015 прокуратурою міста Києва видано наказ № 2909, відповідно до якого старшому прокурору відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 05.08.2015 до 03.02.2016 включно.

Таким чином ОСОБА_1 - старшому прокурору відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури міста Києва надавалася/продовжувалася відпустка:

по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку з 03.01.2013 по 04.02.2013 включно;

по догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 05.02.2013 до 03.02.2016 включно,

тобто сукупно протягом 1 127 днів, з яких 773 робочі дні.

Поряд із цим 02.11.2015 Прокуратурою міста Києва, на підставі: розпорядження прокурора міста Києва № 21 від 18.02.2015, № 35 від 23.03.2015, рапорту про неподання ОСОБА_1 заяви відповідно до вимог Закону України «Про очищення влади», прийнято наказ № 3784к «Про звільнення», згідно якого радника юстиції ОСОБА_1 , згідно п. 72 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, ч. 3 ст. 1, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про очищення влади» (у зв`язку з неподанням заяви у визначений Законом строк), звільнено з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією прокуратури міста Києва (в рішенні - Наказ або Оскаржуваний наказ або Спірний наказ).

З прийнятим відповідачем Наказом позивачка не погоджується та відзначає, що з 03.01.2013 по 03.02.2016 (період перебування її у відпустці по догляду за дітьми) жодного дня не приступала до виконання та не виконувала свої функціональні обов`язки як посадова особа, не мала доступу до документів, до робочого місця, до кабінету, не могла виконувати жодної оперативно-розпорядчої чи адміністративно-господарської функції, перебуваючи при цьому на службі (посада на момент відпустки по догляду за дітьми зберігається за матір`ю дітей) в органах прокуратури, відповідно до гарантій Конституції України.

Позивачка зауважує, що перебуваючи на службі в органах прокуратури, вона з 2009 року по 10.05.2012 та з 03.01.2013 по 04.02.2016 не була допущена до участі в управлінні державними справами, до служби в прокуратурі, не приймала жодного рішення, не вчиняла жодної дії чи бездіяльності, пов`язаної з виконанням професійних обов`язків, не створювала, не здійснювала та не могла здійснювати заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України Януковичем В., так як знаходилася у відпустці по догляду за дітьми.

Крім того ОСОБА_1 перебувала в часи правління ОСОБА_15 на службі менше року - в період виходу з відпустки, з 10.05.2012 по 03.01.2013 і перебувала не на керівних посадах, тобто на таких, на яких не розповсюджується дія Закону України «Про очищення влади», так як керівні посади позивачка за часи служби взагалі не обіймала.

Як зазначає ОСОБА_1 , виходячи з обставин справи та нормативного законодавства слідує, що Спірним наказом обмежено численні права і свободи позивачки, закріплені в Основному Законі України - Конституції України, а Наказ видано всупереч Конституції України.

На думку позивачки, відповідач мав керуватися зокрема і ст. 8 Конституції України та застосувати до трудових правовідносин з ОСОБА_1 ст.ст. 8, 22, 64 Конституції України.

ОСОБА_1 виокремлює, що коли вона знаходилася у відпустці по догляду за дітьми згідно наказу прокурора міста Києва, не було жодного чинного нормативно-правового акту, який би визначав, що перебування у такій довготривалій відпустці потребує написання яких-небудь заяв чи здійснення перевірок особи під час її перебування у відпустці по догляду за дітьми, а не в період виконання нею функціональних обов`язків.

Тобто позивачка не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої у ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», лише на підставі самого факту неподання заяви неуповноваженою особою та такою, що не перебувала на службі - не виконувала професійну діяльність в зв`язку з відпусткою по догляду за дітьми. Так, позивачка керувалася внутрішнім документом - наказом прокурора міста Києва про надання їй відпустки по догляду за дітьми. Інших наказів чи розпоряджень ОСОБА_1 не отримувала від свого роботодавця.

Відповідно перш ніж застосовувати до позивачки заходи відповідальності, передбачені Законом України «Про очищення влади» (звільнення, заборона обіймати посади), відповідач зобов`язаний був довести вину ОСОБА_1 у вчинені правопорушень, що сприяли узурпації влади ОСОБА_15 , підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини. Причому, вина позивачки повинна бути доведена виключно у встановленому законом порядку та ґрунтуватися на належних і допустимих доказах, здобутих законним шляхом, а не на припущеннях Прокуратури .

Позивачка наголошує, що приписи Закону України «Про очищення влади» щодо критеріїв віднесення державних службовців до категорії осіб, на яких розповсюджується люстрація, де-факто виходять з презумпції їх вини, що є неприпустимим з огляду на положення ст. 62 Конституції України.

Як відмічається ОСОБА_1 , рапорт старшого прокурора міста Києва Ладного С.О . про нібито неподання заяви на проведення перевірки старшим прокурором відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією прокуратури міста Києва ОСОБА_1 у визначений розпорядженням прокурора міста Києва від 23.03.2015 № 35 строк, є недостовірним, оскільки, по-перше, у зв`язку з реорганізацією прокуратури міста Києва, управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією прокуратури міста Києва реорганізовано, тому і посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією прокуратури міста Києва на 29.10.2015 не існувало. По-друге, з розпорядженням прокурора міста Києва від 23.03.2015 № 35 щодо початку проведення перевірки щодо люстрації, позивачку не було ознайомлено і вона взагалі не була обізнана про факт проведення перевірки згідно вимог Закону України «Про очищення влади» та про графік її проведення, тощо, так як не виконувала функціональних обов`язків в Прокуратурі міста Києва в зв`язку з постійним перебуванням у відпустці по догляду за дітьми. По-третє, в самому рапорті Ладного С.О. від 29.10.2015 та Наказі взагалі відсутнє посилання на факт перебування ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дітьми, тобто посадові особи прокуратури в офіційних документах не зазначили факту перебування особи у відпустці по догляду за дітьми, а внесли відомості, які суперечать фактичним даним щодо нібито постійного перебування на посаді ОСОБА_1 , виконання нею службових обов`язків, та вчинення начебто порушення при виконанні вимог прокурора міста, з якими ОСОБА_1 ніхто не ознайомлював, що є неприпустимим порушенням.

Тому відповідач, звільняючи позивачку з посади старі прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими установами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією прокуратури міста Києва під час перебування її у відпустці по догляду за дітьми, не дотримався будь-якого порядку доведення її винуватості чи протиправності перебування у відпустці, ознайомлення її з внутрішніми наказами, повідомлення про початок проведення люстраційної перевірки у період відпустки, тощо, чим беззаперечно порушив приписи ст. 62 Конституції України.

Позивачка примічає, що застосування до неї заборони, встановленої в Законі України «Про очищення влади», призвело до порушення її прав, які закріплені в Загальній декларації прав людини та Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права.

Наголошуючи на протиправності Наказу та наявності правових підстав для його скасування і поновлення ОСОБА_1 на посаді, позивачка окреслює, що за вимогами ст. 235 Кодексу законів про працю України Прокуратура зобов`язана виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 04 лютого 2016 року (дати звільнення) і до моменту фактичного поновлення на публічній службі, при розрахунку якого слід врахувати відомості про заробітну плату позивачки на займаній посаді до виходу нею у відпустку по догляду за дітьми.

Окремо позивачка означує, що неодноразово у рапортах про надання відпусток по догляду за дітьми на ім`я прокурора міста Києва ставила питання щодо приєднання невикористаних раніше основної та додаткової відпусток за період роботи на одному місці служби в прокуратурі України до відпустки по догляду за дітьми. Втім, прокурором міста Києва дані питання жодного разу не розглядалися, відпустки не приєднувалися, а також не виплачувалася компенсація за їх невикористання, а тому ОСОБА_1 має право на оплачувані основні та додаткові відпустки за період 2009-2010 р.р. та за період 2012-2013 p.р. - терміном 110 календарних днів, враховуючи дві основні відпустки по 30 календарних днів та дві додаткові відпустки за вислугу років по 15 календарних днів і 20 календарних днів в зв`язку з наявністю двох малолітніх дітей - двійнят: ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н.

Крім цього в контексті викладених обставин позову, позивачка, з метою захисту її прав і повагу до честі та гідності, враховуючи внесення відомостей до Єдиного державного реєстру осіб, що яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» на підставі протиправного Наказу, звертає увагу на наявність достатніх підстав для зобов`язання Прокуратуру поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивачки заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Вважаючи свої права та інтереси порушеними, ОСОБА_1 подала на розгляд суду відповідний позов.

З викладеними позивачкою твердженнями відповідач не погоджується та у своїх запереченнях відмітив, що відповідно до розпорядження прокурора міста Києва від 18.02.2015 № 21 «Про проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», зі змінами, внесеними розпорядженням прокурора міста Києва від 23.03.2015 № 35, проведення перевірки стосовно посадових і службових осіб апарату прокуратури міста Києва розпочато з 19.10.2015.

Інформацію про дату початку проведення перевірки відповідно до вимог Закону України «Про очищення влади» стосовно посадових і службових осіб апарату Прокуратури міста Києва оприлюднено шляхом опублікування вищевказаних розпоряджень на сайті Прокуратури.

Крім того працівниками Прокуратури міста Києва позивачці особисто неодноразово повідомлено у телефонних розмовах про необхідність подання заяви, передбаченої Законом України «Про очищення влади», що підтверджується складеними актами.

Таким чином ОСОБА_1 , яка з 30.11.2012 обіймала посаду старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Прокуратури міста Києва, у період з 19.10.2015 до 28.10.2015 повинна була подати визначену «Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади"» заяву про застосування чи не застосування щодо неї заборон, визначених Законом України «Про очищення влади».

Водночас станом на 29.10.2015 до Прокуратури ОСОБА_1 будь-які заяви відповідно до вимог Закону України «Про очищення влади» не подавала, у зв`язку з чим остання підлягала звільненню із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання такої заяви, та вказана обставина є підставою для застосування до неї заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

У зв`язку із наведеним відповідач констатує про прийняття Наказу у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Додатково Прокуратурою примічається про виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку в кількості 64 календарних днів у сумі 2 831,34 грн., що виключає задоволення її вимог щодо компенсації за невикористані основні та додаткові відпустки.

Вирішуючи спір по суті, суд зауважує на таке.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про очищення влади» (в мотивувальній частині рішення - Закон), Законом України «Про відпустки», «Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади"», затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563 (в подальшому - Порядок), та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В контексті нормативного регулювання спірних правовідносин та обставин справи, суд акцентує увагу на такому.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади».

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 1 Закону, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (в Закону скорочено - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_15 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про очищення влади», заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб, зокрема, органів прокуратури України.

Водночас, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади»).

Заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, зокрема керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві (п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади»).

Статтею 4 Закону передбачено, що особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону.

Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.

Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону.

За ст. 5 Закону, органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України.

Міністерство юстиції України не пізніше ніж протягом місяця з дня набрання чинності цим Законом утворює дорадчий громадський орган з питань люстрації при Міністерстві юстиції України для забезпечення здійснення громадського контролю за процесом очищення влади (люстрації), до складу якого повинні входити представники засобів масової інформації та представники громадськості.

Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України: 1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією; 2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом; 3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті.

Організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

В контексті приписів Закону щодо: основних засад очищення влади; посад, стосовно яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації); критеріїв здійснення очищення влади (люстрації); організації проведення перевірки осіб; випливає про здійснення очищення влади (люстрація) з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які: а) своїми рішеннями, б) діями чи в) бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на: 1) узурпацію влади Президентом України ОСОБА_15 , 2) підрив основ національної безпеки і оборони України або 3) протиправне порушення прав і свобод людини.

Очищення влади (люстрація) ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Очищення влади (люстрація) проводиться, зокрема, щодо посадових та службових осіб органів прокуратури України.

Такі особи, не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до Закону.

Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону, зокрема неможливості протягом десяти років з дня набрання чинності Законом обіймати посади, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 Закону.

При цьому, порядок проведення перевірки, передбаченої Законом, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка. Відповідно, організація проведення перевірки осіб, з огляду на встановлені принципи верховенства права та законності, відкритості, прозорості та публічності, презумпції невинуватості, кореспондує до встановлених чинним законодавством правил щодо звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

В аспекті організації проведення перевірки осіб, слід звернути увагу, що «Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади"» визначається механізм проведення перевірки достовірності відомостей, що подаються посадовими і службовими особами органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також особами, які претендують на зайняття відповідних посад, щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

Згідно приписів Порядку, перевірка проводиться щодо, зокрема, посадових та службових осіб органів прокуратури України.

Перевірці підлягають особи, які займають посади, передбачені пунктами 1-10 частини першої статті 2 Закону, а також особи, за якими в установленому законодавством порядку зазначені посади зберігаються.

Керівник органу або голова суду згідно з планом проведення перевірок, затвердженим Кабінетом Міністрів України, приймає рішення про початок проведення перевірки у відповідному органі (далі - початок проведення перевірки в органі), в якому встановлює дату початку проведення перевірки, а також відповідальним за проведення перевірки визначає кадрову службу чи інший структурний підрозділ такого органу (далі - відповідальний структурний підрозділ).

Рішення про початок проведення перевірки в органі оприлюднюється в день його прийняття на офіційному веб-сайті органу, в якому проводиться перевірка, та в той самий день доводиться відповідальним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці.

Особа, яка підлягає перевірці, зобов`язана у десятиденний строк з дня початку проведення перевірки в органі подати до відповідального структурного підрозділу у разі незастосування заборон, передбачених частиною третьою або четвертою статті 1 Закону власноручно написану заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом, про те, що до неї не застосовуються заборони, передбачені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, про згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо неї за формою згідно з додатком 1.

Повідомлення особою, яка підлягає перевірці, в заяві про те, що до неї застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону, або неподання нею заяви у строк, зазначений у пункті 8 цього Порядку, є підставою для звільнення особи з посади, що вона обіймає, не пізніш як на третій день після подання такої заяви або закінчення строку подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої відповідно частиною третьою або четвертою статті 1 Закону.

Керівник органу, який прийняв рішення про звільнення особи, зазначеної у пункті 10 цього Порядку, надсилає в день його прийняття до Мін`юсту в паперовій формі повідомлення про звільнення особи за формою згідно з додатком 6, відомості з якого не пізніш як на третій день з дня надходження до Мін`юсту вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади"

Відомості про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону (прізвище, ім`я та по батькові, місце роботи, посада на час застосування положення Закону, критерії, на підставі яких застосовується заборона, та строк, протягом якого до особи застосовується заборона), не пізніш як на третій день з дня їх надходження до Мін`юсту розміщуються на офіційних веб-сайтах Мін`юсту та органу, в якому проводиться перевірка.

З положень Порядку видно про проведення перевірки стосовно посадових та службових осіб органів прокуратури України, а також осіб, за якими в установленому законодавством порядку відповідні посади зберігаються.

Керівник органу, згідно з планом проведення перевірок, приймає рішення про початок проведення перевірки у відповідному органі, в якому встановлює дату початку проведення перевірки, а також визначає відповідальним за проведення перевірки кадрову службу чи інший структурний підрозділ такого органу.

Рішення про початок проведення перевірки в органі оприлюднюється в день його прийняття на офіційному веб-сайті органу, в якому проводиться перевірка, та в той самий день доводиться відповідальним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці.

Тобто необхідним є, по-перше, оприлюднення рішення про початок проведення перевірки в день його прийняття на офіційному веб-сайті органу. По-друге, доведення відповідальним структурним підрозділом органу, в якому проводиться перевірка, до відома осіб, які підлягають перевірці, а по суті їх ознайомлення, відповідного рішення про початок проведення щодо них перевірки.

Додатково варто відзначити, що «Інструкцією з діловодства в органах прокуратури України» (чинної на час прийняття Спірного наказу), затв. Наказом Генерального прокурора України від 15.01.2013 № 3, встановлені загальні правила документування діяльності органів прокуратури України, регламентовано порядок роботи з документами з часу їх створення, надходження до відправлення або передавання в архів прокуратури з урахуванням впровадження інформаційних технологій та електронного документообігу.

Пунктом 2.11. цієї Інструкції встановлено, що накази, вказівки, розпорядження та інші документи передаються на ознайомлення відповідно до резолюції керівництва прокуратури або структурного підрозділу із зазначенням терміну ознайомлення.

Працівники, які ознайомились з документом, розписуються на ньому або на окремому аркуші (листі про ознайомлення), вказуючи дату та прізвище.

Таким чином працівник органу прокуратури України вважається таким, що ознайомлений із наказом, вказівкою, розпорядженням та іншим документом, у випадку проставлення ним підпису на будь-яких з означених документів або на окремому аркуші (листі про ознайомлення), вказуючи дату та своє прізвище.

В контексті відмічених правових приписів суд, з огляду на визначену у Наказі підставу звільнення ОСОБА_1 , примічає, що позивачку звільнено з посади на підставі норм Закону України "Про очищення влади" в силу неподання Суб`єктом перевірки заяви у визначений Законом строк.

У взаємозв`язку з наведеним доцільно зазначити, що Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 1, стаття 3, частина друга статті 6, частини перша, друга статті 8 Конституції України).

Згідно зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 1, частини перша, друга, четверта, шоста, сьома статті 43 Основного Закону України).

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац 3 пп. 6.1.1 пп. 6.1 п. 6 мотивувальної частини рішення від 29.01.2008 № 2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Законом України "Про очищення влади" визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Як вже зазначалося, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_15 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Під визначенням "принцип" (лат. principium - начало, основа) розуміється головне, важливе, суттєве, неодмінне.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Виходячи з наведеного вбачається, що ч.ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України "Про очищення влади" визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну "очищення влади", виходячи з яких і застосовуються інші норми Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

Варто додати, що в силу ч. 2 ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Згідно п. 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи № 1096 (1996), люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації).

Виходячи з усталеної практики ЄСПЛ особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню.

Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі "Любох проти Польщі").

У проміжному Висновку від 16.12.2014 № 788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України "Про очищення влади" (Закону "Про люстрацію") Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що "Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це" (п. 62).

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: "Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій" (пп. "h" п. 20 розділу 3 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії № 524/2009 від 13.10.2009).

Отже, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Наразі варто виокремити, що частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, при розгляді даного спору суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, викладеній у рішенні від 19 жовтня 2019 року у справі «Полях та інші проти України» (набуло статусу остаточного), в якій Суд зазначив, що заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість заходи, вжиті на підстав Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів Януковича, не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

ЄСПЛ вказав, що заходи за Законом про люстрацію були ширшими, ніж аналогічні заходи в інших країнах, які стосувалися лише людей, які активно працювали на колишню комуністичну владу. Навпаки, така широка сфера діяльності призвела до звільнення заявників, хоча вони займали посади на державній службі задовго до того, як пан ОСОБА_15 став президентом і просто не зміг подати у відставку протягом року після його вступу на посаду.

Крім того, Суд зазначив, що Уряд України висунув різні аргументи на підтримку закону, такі як практика розміщення корумпованих чиновників на державній службі за пана Януковича , рішення Конституційного Суду 2010, яке збільшило його повноваження та передбачуване політично мотивоване переслідування протестуючих Євромайдану. Однак ці питання не мали жодної актуальності у рішенні про застосування Закону про люстрацію до заявників. Не було виявлено зв`язку між ними та тими негативними подіями.

Ключовим у позиції ЄСПЛ у постанові по справі «Полях та інші проти України» є § 156 цієї постанови, де Суд зазначив, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них було застосовано заходи відповідно до Закону України «Про очищення влади», не була класифікована як «кримінальна» в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував президент ОСОБА_15.

Тому не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і ЄСПЛ у § 324 даної постанови визнав порушення ст. 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Таким чином, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України «Про очищення влади» до осіб, які в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебували на окремих посадах державної служби без встановленні причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів Януковича суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

Крім того Європейський суд з прав людини відзначив, що у низці справ Суд встановив, що люстраційні заходи зачіпали права заявників на повагу до їхнього приватного життя, оскільки вони впливали на їхню репутацію та/або професійні перспективи (див. рішення у справах "Турек проти Словакії", заява N 57986/00, пункт 110, ЄСПЛ 2006-II (витяги); "Соро проти Естонії", заява N 22588/08, пункт 56, від 03 вересня 2015 року, "Караджанов проти Колишньої Югославської Республіки Македонії", заява N 2229/15, пункти 70 і 71, від 06 квітня 2017 року, згадані рішення у справах "Івановський проти Колишньої Югославської Республіки Македонії", пункти 176 і 177 та "Анчев проти Болгарії", пункт 92; а також див. у контексті статті 14 у поєднанні зі статтею 8 Конвенції згадане рішення у справі "Сідабрас та Джяутас проти Литви", пункти 49 і 50 та рішення у справі "Найдін проти Румунії", заява N 38162/07, пункти 29 - 36, від 21 жовтня 2014 року).

Суд встановив, що існують певні типові аспекти приватного життя, на які можуть вплинути звільнення, пониження в посаді, відмова у доступі до професії або інші подібні несприятливі заходи. До цих аспектів входить (i) "внутрішнє коло" заявника, (ii) можливість заявника встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та (iii) соціальна і професійна репутація заявника. У таких спорах існують два напрямки за якими, як правило, виникають питання, пов`язані з приватним життям: або через підстави вжиття оскаржуваного заходу (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на підставах), або, у деяких справах, через наслідки для приватного життя (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на наслідках) (див. рішення у справі "Денісов проти України" [ВП], заява N 76639/11, пункт 115, від 25 вересня 2018 року).

Під час застосування підходу, заснованого на наслідках, вирішального значення набуває рівень суворості з огляду на всі наведені аспекти. Саме заявник має переконливо продемонструвати, що цей рівень був досягнутий у його справі. Заявник має надати докази, які підтверджуватимуть наслідки оскаржуваного заходу. Суд визнає, що стаття 8 Конвенції є застосовною лише за умови, якщо ці наслідки є дуже серйозними та значною мірою впливають на його приватне життя (див. там само, пункт 116).

Окремо суд звертає увагу, що одним із суттєвих елементів принципу верховенства права, на якому, між іншим, ґрунтуються правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації), є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Наприклад, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).

Так доречно відзначити, що до матеріалів справи не додано, в аспекті ст.ст. 73, 76 КАС України, належних та достатніх доказів, які підтверджують обставини: а) оприлюднення, в день його прийняття, рішення про початок проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», зокрема розпорядження прокурора міста Києва № 21 від 18.02.2015, на офіційному сайті Прокуратури, б) доведення/ознайомлення, під підпис та відміткою дати ознайомлення, відповідальним структурним підрозділом Прокуратури конкретно Гітченко Л.В. з рішенням про початок проведення щодо неї перевірки, і, крім того, також з розпорядженням прокурора міста Києва № 35 від 23.03.2015, в пункті 2 якого передбачено про необхідність ознайомлення прокурорсько-слідчих працівників та державних службовців органів прокуратури міста Києва з розпорядженням № 35 (розпорядження № 35 розміщене у вільному доступі інтернет за посиланням: https://webcache.googleusercontent.com/search?q=cache:XbiPYZP1y4oJ:https://kyiv.gp.gov.ua/ua/kovnd.html%3F_m%3Dfslib%26_t%3Dfsfile%26_c%3Ddownload%26file_id%3D190825+&cd=2&hl=ru&ct=clnk&gl=ua, примірник якого долучено судом до справи).

При цьому судом відхиляються подані до суду акти від 19.10.2015 та від 28.10.2015 щодо факту телефонних дзвінків ОСОБА_1 в питаннях необхідності подання нею заяви про проведення перевірки, передбаченої Законом, позаяк такі документи, виходячи з встановлених Законом, Порядком та «Інструкцією з діловодства в органах прокуратури України» правил та способів доведення особі про проведення щодо неї перевірки, не підтверджують належне, у встановленому порядку, ознайомлення відповідальним структурним підрозділом відповідача працівника ОСОБА_1 з розпорядженнями прокурора міста Києва № 21 від 18.02.2015 і № 35 від 23.03.2015.

Окрім цього з урахуванням надання позивачці з 03.01.2013 по 03.02.2016 відпустки, а також враховуючи встановлені Порядком способи доведення особі інформації щодо здійснення перевірки, суд наголошує, що така інформація доводиться особисто до посадової/службової особи шляхом вчинення активних дій відповідальними особами такого органу, а не лише шляхом розміщення у загальнодоступних ресурсах для невизначеного кола осіб, оскільки в такому разі обов`язок доведення рішення про початок проведення перевірки перетворюється на обов`язок особи, яка підлягає перевірці, постійно відстежувати загальнодоступні ресурси.

В цій площині питання суд зазначає, що перекладання на особу, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, обов`язку активного та постійного пошуку інформації щодо діяльності органу, в якому проводиться перевірка за Законом України "Про очищення влади", та щодо прийнятих таким органом рішень є необґрунтованим та безпідставним, а тому судом відхиляються твердження відповідача щодо беззаперечного факту ознайомлення ОСОБА_1 з відповідними рішеннями та повідомлення останній про необхідність подання заяви на перевірку.

Також суд не приймає до уваги, як підстави для прийняття Спірного наказу, рапорт від 29.10.2015, складений старшим прокурором відділу роботи з кадрами прокуратури міста Києва молодшим радником юстиції Ладним С.О., оскільки за п. 2.4. «Інструкції з діловодства в органах прокуратури України» підставою для передавання документів є обґрунтований та погоджений керівником рапорт виконавця.

Так судом акцентується, що зі змісту складеного рапорту не видно про обставини ознайомлення ОСОБА_1 з розпорядженнями прокурора міста Києва № 21 від 18.02.2015, № 35 від 23.03.2015, а тому такий рапорт не є обґрунтованим.

Таким чином зважаючи, що в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року ОСОБА_1 не займала посад керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, враховуючи, що не доведеним є дотримання відповідачем передбаченої Законом процедури ознайомлення Суб`єкта перевірки з рішенням про початок проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», беручи до уваги до уваги, що у зазначеному випадку Прокуратурою, в силу ст. 77 КАС України, не підтверджено, при прийнятті Наказу, дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, мотивованими, на думку суду, є аргументи позивачки щодо протиправності Наказу та наявності підстав для його скасування у судовому порядку.

З урахуванням викладеного, з огляду на неправомірність Наказу, суд відзначає про необхідність поновлення радника юстиції ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією прокуратури міста Києва.

Окремо суд зазначає, що за ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (скорочено в цьому блоці - Порядок).

Згідно з вимогами п. 2 Порядку, обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього

пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Зважаючи на нормативні положення Порядку, беручи до уваги наявність підстав для поновлення позивачки на роботі, з урахуванням визначення останньою самостійно періоду стягнення коштів за вимушений прогул починаючи з 04.02.2016, тобто в період вже після прийняття Наказу (03.11.2015), суд дійшов висновку про задоволення позову стосовно стягнення на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.02.2016 по 05.06.2020 (день ухвалення судового рішення).

Щодо вимог позивачки про зобов`язання прокуратуру міста Києва поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», суд вказує таке.

За ст. 7 Закону, відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України.

Відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною четвертою статті 1 цього Закону, оприлюднюються на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та вносяться до Реєстру протягом трьох робочих днів з дня надходження із Державної судової адміністрації України до Міністерства юстиції України наданої з Єдиного державного реєстру судових рішень електронної копії рішення суду, яке набрало законної сили. Державна судова адміністрація України надсилає до Міністерства юстиції України таку електронну копію рішення суду не пізніш як на десятий день з дня набрання ним законної сили.

Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру. Відкритими для безоплатного цілодобового доступу є такі відомості про особу, щодо якої застосовано положення цього Закону: 1) прізвище, ім`я, по батькові; 2) місце роботи, посада на час застосування положення цього Закону; 3) відомості про стан проходження перевірки особою, а також інформація про надходження висновків про результати перевірки, які свідчать про наявність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 цього Закону; 4) час, протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону.

Зазначені відомості не належать до конфіденційної інформації про особу та не можуть бути обмежені в доступі.

Пунктом 37 Порядку передбачено, що керівник органу не пізніш як на третій робочий день з дня складення довідки про результати перевірки за формою згідно з додатком 5 у разі встановлення недостовірності відомостей щодо особи, зазначених у пунктах 1 та/або 2 частини п`ятої статті 5 Закону, приймає рішення про звільнення такої особи та у той самий день надсилає в паперовій формі до Мін`юсту повідомлення про звільнення особи за формою згідно з додатком 6 разом із засвідченою копією рішення про звільнення особи, інформація з яких не пізніш як на третій день з дня надходження до Мін`юсту вноситься до Реєстру.

У відповідності пункту 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону, впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

З зазначених норм Закону випливає про інформування керівником органу, у якому проводилася перевірка, Міністерство юстиції України про звільнення відповідних осіб з посад та надання необхідних відомостей про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення Міністерством юстиції України на своєму офіційному веб-сайті та внесенні останнім до Єдиного державного реєстру осіб відомостей, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені Законом.

Суд відмічає, що з матеріалів справи видно, що листом № 11-3939вих від 03.11.2015 прокуратурою міста Києва було направлено до Міністерства юстиції України повідомлення про звільнення особи - ОСОБА_6 .

З розміщених на офіційному сайті Міністерства юстиції України за посиланням: https://lustration.minjust.gov.ua/register відомостей видно про внесення ОСОБА_1 (номер 137 ) до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, суду надано право прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, доречно врахувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), згідно якої під ефективним засобом (способом) доцільно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За таких обставин, зважаючи на викладені висновки щодо протиправності Наказу, суд дійшов висновку про обґрунтованість та задоволення окреслених вище вимог ОСОБА_1 , що, в сукупному аспекті ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень в розрізі ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 5 та п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, є, за висновком суду, належним ефективним захистом таких прав, свобод та інтересів позивачки.

В частині вимог про стягнення з прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористані основні та додаткові відпустки за період 2009-2010р.р. та за період 2012-2013р.р. терміном 110 календарних днів, враховуючи дві основні відпустки по 30 календарних днів та дві додаткові відпустки за вислугу років по 15 календарних днів і 20 календарних днів в зв`язку з наявністю двох малолітніх дітей - двійнят: ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н., суд висловлюється про таке.

Згідно наявної у матеріалах справи довідки № 18/257 від 15.04.2016 прокуратури міста Києва, ОСОБА_1 при звільненні отримано компенсацію за невикористану відпустку в кількості 64-ри календарних дні в сумі 2 831,34 грн. після утримання податків, яка 14.11.2015 була перерахована на картковий рахунок.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

За ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З наведених приписів Кодексу законів про працю України випливає про обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівникові в день його звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунку у цей день. Окрім того, у випадку звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу останній зобов`язується у день звільнення працівника видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

В свою чергу, в інших випадках звільнення працівника копія наказу видається власником або уповноваженим ним органом на вимогу працівника.

Крім того, якщо працівник в день звільнення не працював, то виплата всіх сум, що належать працівникові від підприємства, установи, організації проводиться не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Отже враховуючи вказані норми Кодексу законів про працю України, з урахуванням того, що станом на момент прийняття Наказу позивачка перебувала у відпустці по догляду за дітьми - ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н., тобто не працювала, з урахуванням того, що звільнення Суб`єкта перевірки мало місце через припинення трудового договору з підстави, передбаченої п. 72 ст. 36 Кодексу законів про працю України, а не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно ст.ст. 41, 42 Кодексу законів про працю України, з огляду на те, що доказів пред`явлення позивачкою до відповідача вимог про виплату належних їй всіх сум матеріали справи не містять, а в рапорті від 27.05.2015 питання виплати невикористаних оплачуваних відпусток за періоди 2009-2010р.р. та 2012-2013р.р. терміном 110 календарних днів ОСОБА_1 не ставилося, недоведеними, за переконанням суду, є заявлені позивачкою п. 6 позову вимоги.

Поряд із цим, беручи до уваги наведені положення Кодексу законів про працю України, в межах процесуального питання поновлення ОСОБА_1 строку для подачі до суду відповідного адміністративного позову, суд вказує, що за ч. 1 ст. 102 КАС України (редакцій, чинній на момент звернення позивачки до суду), пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Судом також враховується, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (в рішенні - Конвенція) гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. France Європейський суд зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому, як випливає з рішення Європейського суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, як свідчить позиція Європейського суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Проаналізувавши у сукупності наведені позивачкою у позові доводи та наявні у матеріалах справи докази, з метою забезпечення можливості ОСОБА_1 звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів, і, як наслідок, для вирішення спору, зважаючи на отримання позивачкою Спірного наказу 07.02.2016, про що свідчить відмітка про вручення їй Наказу, проставлена на його копії, суд вважає заяву про позивачки про поновлення строку обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню, у зв`язку з чим пропущений ОСОБА_1 строк звернення до суду підлягає поновленню.

У відповідності до ч.ч. 2, 4 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

За переконанням суду, відповідач не довів правомірності прийнятого ним рішення, та не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення.

Згідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом підкреслюється, що у відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

Отже виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись принципом верховенства права, враховуючи наведені концептуальні позиції Європейського суду з прав людини в питанні «застосування люстраційної процедури на підставі Закону України «Про очищення влади», виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Про стягнення судових витрат позивачка не просила.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Заяву "Про поновлення строку звернення до адміністративного суду", викладену у п. 1 прохальної частини позову б/н від 03.03.2016, ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

3. Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

4. Скасувати наказ прокуратури міста Києва від 02.11.2015 № 3784к про звільнення радника юстиції ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією прокуратури міста Києва.

5. Поновити радника юстиції ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією прокуратури міста Києва з 03.11.2015.

6. Стягнути з прокуратури міста Києва (адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9, ідентифікаційний код - 02910019) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 04 лютого 2016 року по 05 червня 2020 року.

7. Зобов`язати прокуратуру міста Києва (адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9, ідентифікаційний код - 02910019) поінформувати Міністерство юстиції України (адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ідентифікаційний код - 000156622) про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади»

8. Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією прокуратури міста Києва, та стягнення середнього заробітку за один місяць.

9. У частині позовних вимог про стягнення з прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористані основні та додаткові відпустки за період 2009-2010р.р. та за період 2012-2013р.р. терміном 110 календарних днів, враховуючи дві основні відпустки по 30 календарних днів та дві додаткові відпустки за вислугу років по 15 календарних днів і 20 календарних днів в зв`язку з наявністю двох малолітніх дітей - двійнят: ОСОБА_5 , 2010 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н. - відмовити.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко