Справа № 260/1337/20
Суддя: Плеханова З.Б.
Дата ухвалення: 2020-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

12 червня 2020 року м. Ужгород№ 260/1337/20
Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Плеханова З.Б. розглянувши в письмовому спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ) про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України , яким просить: 1.Прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження по справі; 2. Витребувати у Відповідача - ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНА НОМЕР_1 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ (79060, Львівська обл., м. Львів, Франківський р-н, вул. Княгині Ольги, буд.105, ), наступні документи (докази), а саме: - довідку про грошове забезпечення Позивача - ОСОБА_1 , за лютий- березень 2018 року для правильного розрахунку ціни позову (виготовлену відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати»); 3. Стягнути з Відповідача - Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь Позивача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 17.04.2018 року по 23.04.2020 року (738 дні) із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 року;4. Розглянути справу без виклику сторін за наявними у справі матеріалами (тобто в порядку письмового спрощеного позовного провадження).

Одночасно заявляє клопотання про звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п. 1, 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Позиції сторін.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 26 березня 2020 року Закарпатським окружним адміністративним судом по справі №260/477/20, винесено рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії - задоволено повністю та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за період з 2017 по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. Зазначає, що Військовою частиною НОМЕР_1 НГУ на виконання вищевказаного рішення суду 23.04.2020 року було перераховано Позивачу на його особистий картковий рахунок відкритого в «Приват банку», грошові кошти в сумі: 7 213, 50 грн. а відтак датою розрахунку при вирішенні даної справи слід вважати 23 квітня 2020 року. Крім того, зазначено, що в даному випадку грошова компенсація, виплачена позивачу всупереч після його звільнення зі служби, не з його вини, а внаслідок зволікання відповідача, тому не може бути оподаткована у зв`язку з тим, що право позивача по справі на грошову компенсацію замість належного йому речового майна на день звільнення з військової служби виникло саме узв`язку із проходженням позивачем даного виду публічної служби, тому на позивача поширюється дія пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України.

25 травня 2020 року на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де зазначено, що Військова частина НОМЕР_1 НГ України заперечує проти позову в повному обсязі, оскільки відповідно до норм чинного законодавства, військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини, втім Позивач наказ про виключення його зі списків особового складу військової частини при розгляді цієї справи не оскаржував та не оскаржував раніше, з рапортом (заявою) про не виключення його зі списків особового складу частини без повного розрахунку не звертався, що дає підстави вважати, що він фактично погодився на проведення розрахунків пізніше.

Крім того, звертає увагу суду, що між військовою частиною НОМЕР_1 НГ України та позивачем після його звільнення виник спір щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, що підтверджує позивач (справа 260/477/20). За результатами розгляду даної справи рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.03.2020,року позов було задоволено та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за період з 2017 по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. Так, військовою Частиною НОМЕР_1 НГ України на виконання рішення суду по справі 260/477/20 було., виплачено компенсацію за невикористані; дні додаткової соціальної відпустки 23.04.2020 року в повному обсязі.

Встановлені судом обставини.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України та 05.04.2017 року отримав статус учасника бойових дій (а.с. 28).

Під час проходження військової служби у Збройних Силах України, Позивач у період з 25.11.2016 року по 25.01.2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганській областей, що стверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 05.04.2017 року (а.с.28) та відповідною довідкою від 22.02.2017 року №108 (а.с.29).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.04.2018 року №90 позивача було виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Цим же Наказом передбачена виплата Позивачеві компенсації за невикористані 7 діб щорічної основної відпустки за 2018 рік.(а.с. 30).

Випискою щодо банківських операцій по картці позивача встановлено , що 23.04.2020 на його рахунок зараховані 7213,55 грн., що також стверджується платіжним дорученням № 1281 від 22.04.2020 року із призначенням платежу: грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку ( а.с. 31,68)

Згідно Довідки від 19.05.2020 року, грошове забезпечення ОСОБА_1 за два місяці перед звільненням становить 21859,01 грн.(а.с.69).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року у справі № 260/477/20:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2017-2018 роки, в день виключення зі списків частини 16.04.2018 року.

- Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2017-2018 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16.04.2018 року. (а.с.32-37).

Так, позивач був звільнений з військової служби 16.04.2018 року, разом з тим військовою Частиною НОМЕР_1 НГ України на виконання рішення суду по справі 260/477/20 було., виплачено компенсацію за невикористані; дні додаткової соціальної відпустки 23.04.2020 року в повному обсязі, що підтверджується випискою по банківському рахунку (а.с.31).

Мотиви та норми права застосовані судом.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, а саме: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").

Згідно з абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Разом з тим, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення роботодавцем, строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

Позивач вважає, що оскільки остаточний розрахунок при звільненні з ним був здійснений 23.04.2020 року то відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, то застосуванню до такого роду спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до приписів частини 1 статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому визначальними є такі юридичне значимі обставини, як вина роботодавця, невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За висновком Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 у справі №21-1765а15) у разі несвоєчасної виплати з вини роботодавця заробітної плати при звільненні працівника настає відповідальність відповідно до ст.117 КЗпП, а саме обов`язок виплатити звільненому працівникові середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Частиною 2 статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбаченого статтею 117 Кодексу Законів про працю України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 Кодексу законів про працю України.

При цьому стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Судом встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу з 16.04.2018 року тоді як фактичний розрахунок щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій було здійснено на виконання рішення суду 23.04.2020 року , тобто між сторонами існував спір щодо необхідності виплати коштів.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16, від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17, від 10.04.2019 у справі № 823/1919/16, від 18.11.2019 у справі № 0940/1532/18, яка в силу положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має враховуватись судом під час прийняття рішення.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В :
В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ,код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання повного тексту судового рішення через Закарпатський окружний адмінсуд до Восьмого апеляційного адмінсуду.

СуддяЗ.Б.Плеханова