Справа № 212/7591/19
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2020-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2020 року Справа № 212/7591/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Покровського відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей виконкому Покровської районної у місті ради, про визнання дій протиправними та відшкодування моральної шкоди, -
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області суду з позовною заявою до Покровського відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління поліції Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа - Служба у справах дітей виконкому Покровської районної у місті ради міста Кривого Рогу про визнання діяльності працівників Покровського відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління поліції Національної поліції в Дніпропетровській області неправомірною та відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.12.2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням позивач звернулась з апеляційною скаргою на рішення суду від 11.12.2019 року, в якій просила скасувати вказане рішення та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.02.2020 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення. Проте, рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.12.2019 року - скасовано, провадження у справі - закрито та повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд справ такої категорії віднесено до юрисдикції адміністративного суду та роз`яснено її право, протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови, звернутися до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

19.03.2020 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяв адвокат Морозов В.Ю., звернулася до Дніпровського апеляційного суду із заявою про передачу справи за її позовом за встановленою юрисдикцією.

Вказана заява ОСОБА_1 ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03.04.2020 року задоволена, справа за її позовом передана до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

10.04.2020 року до Дніпропетровсього окрудного адміністративного суду для розгляду надійшла справа №212/7591/19.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2020 року, справу передано на розгляд судді Сліпець Н.Є.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 року відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 08.05.2020 року, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, даною ухвалою залучено до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей виконкому Покровської районної у місті ради.

Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк протягом 15 днів з дня отримання ухвали для подання письмового відзиву на позовну заяву, а третій особі - пояснень на адміністративний позов.

З урахуванням уточненої заяви від 11.12.2019 року позивач просить:

- визнати діяльність працівників Покровського ВП КВП ГУ НП, що полягає у влаштовані ОСОБА_2 до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей №1» Криворізької міської ради, неправомірною;

- стягнути з Покровського ВП КВП ГУ НП на користь ОСОБА_1 - на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування 20 000,00 грн.;

- стягнути з Покровського ВП КВП ГУ НП на користь ОСОБА_1 всі понесені витрати на правову допомогу, що разом складають 10 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 05.02.2019 року звернулась до Покровського ВП Криворізького ВП ГУ НП в Дніпропетровській області із письмовою заявою про те що її малолітній син - ОСОБА_3 , який мешкає разом з нею, 04.02.2019 року приблизно о 22.00 годин самостійно залишив місце мешкання. За фактом її звернення було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000302 від 05.02.2019 року. Разом з тим, 05.02.2019 року приблизно о 14.00 годин місцезнаходження її малолітнього сина було встановлено, після чого, замість повернення його в родину, працівники поліції влаштували останнього до КЗ «Центр соціально - психологічної реабілітації дітей № 1» Криворізької міської ради. Крім того, позивач зазначила, що відносно неї був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП., однак постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області закрито провадження у зв`язку з відсутністю складу і події адміністративного правопорушення. Позивач вважає, що незаконними діями органів досудового розслідування були порушені її конституційні права та свободи, оскільки внаслідок влаштування малолітньої дитини до КЗ «Центр соціально - психологічної реабілітації дітей № 1» їй фактично заподіяно страждання, у неї порушились та змінились у негативний бік сімейні стосунки, її стан здоров`я погіршився, крім того, під час досудового розслідування було принижено її честь та гідність, внаслідок чого вона була вимушена пройти курс лікування. Також, позивач вважає, що були порушені її нормальні життєві зв`язки, оскільки прийшлося значний проміжок часу витрачати на захист порушених прав проти неправомірного обвинувачення.

28.05.2020 року представником відповідача було подано письмовий відзив на позов, у якому у задоволенні позову просив відмовити повністю, посилаючись на те, що за обставинами, що мали місце 05.02.2019 року, після встановлення місця знаходження малолітнього ОСОБА_3 , в ході бесіди з дитиною в присутності бабусі ОСОБА_2 та соціального педагога КЗОШ № 44 ОСОБА_4 , останній пояснив, що він навідріз відмовляється повертатися додому через жорстоке поводження матері - ОСОБА_1 щодо нього (б`є паском в різні частини тіла тощо). Зазначені обставини слугували підставою поміщення малолітньої дитини до КЗ «Центр соціально психологічної реабілітації для дітей № 1». Крім того, зазначено, що 25.02.2019 року до Покровського ВП із Служби у справах дітей виконкому Покровської районної у місті ради надійшло повідомлення про дитину, яка постраждала від жорстокого поводження 20.02.2019 року, тобто, станом на 20.02.2019 року ОСОБА_1 не забрала дитину додому із закладу, при цьому під час неодноразового відвідування адреси останньої, двері ніхто не відчиняв. Позивачем позовні вимоги не доведено належними доказами, так само й не доведено факту спричинення моральної шкоди. Вважає, що працівники Покровського ВП діяли в межах своєї компетенції, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, зазначено, що Покровське ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області не є належним відповідачем у справі, оскільки юридичною особою публічного права є саме Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області відповідно до Постанови КМУ № 730 від 16.09.2015 року.

Пояснення третьої особи щодо предмету спору станом на 01.06.2020 року до суду не надходили.

Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

05.02.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою щодо розшуку її малолітнього сина, який покинув місце мешкання.

Того ж дня малолітній ОСОБА_3 був знайдений працівниками поліції у своєї бабусі за адресою: АДРЕСА_2 , та відповідно до акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та ії доставку від 05.02.2019 року, доставлений до Комунального закладу «Центр соціально психологічної реабілітації дітей №1» Криворізької міської ради.

Судом встановлено, що постановою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.02.2019 року, провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 184 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю складу і події адміністративного правопорушення.

Отже, спір між сторонами виник з підстав правомірності дій працівників поліції Покровського ВП Криворізького ВП ГУ НП в Дніпропетровській області, які не повернули сина матері, а доставили його до КЗ «Центр соціально психологічної реабілітації дітей № 1» Криворізької міської ради, чим, на думку позивача, порушили її права на вільне спілкування із власною дитиною та завдали їй моральних страждань.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Дисципліна і порядок у сім`ї, навчальних та інших дитячих закладах мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від, зокрема, усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, експлуатації, включаючи сексуальне насильство, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють.

Винятковість такого втручання зумовлена потребою у вжитті оперативних заходів для запобігання негативним наслідкам для життя та здоров`я дитини поки справу про відібрання дитини не буде розглянуто цивільним судом.

Відповідно до вимог частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно із ст. 163 СК України зазначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними та мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 32 Конституції України захищає кожного від втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 даного Закону, під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції.

Пунктами 1, 2, 9, 13, 17 Інструкції щодо заповнення форми акта органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 року № 1095/1239, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.01.2014 року за № 74/24851, встановлено, що ця Інструкція визначає порядок заповнення форми акта органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку.

У разі виявлення дитини, яку підкинуто чи знайдено поза закладом охорони здоров`я (на вулиці, у транспорті або в інших громадських місцях), акт складається службовою особою органу внутрішніх справ за місцем виявлення дитини в присутності медичного працівника закладу охорони здоров`я, який викликається на вимогу службової особи органу внутрішніх справ. Акт складається в присутності особи, яка знайшла (виявила) підкинуту чи знайдену дитину, та понятих. Службова особа органу внутрішніх справ негайно повідомляє про виявлення такої дитини службу у справах дітей за місцем виявлення дитини.

В акті зазначається найменування та місцезнаходження закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту дітей, куди знайдена чи підкинута дитина доставлена.

Подальше влаштування дитини здійснюється відповідно до вимог законодавства органом опіки та піклування за місцем виявлення дитини, про що приймається відповідне рішення, тому в акті зазначається лише установа, де дитина тимчасово перебуватиме до прийняття такого рішення.

Для своєчасного встановлення відповідного статусу дитині та вирішення питання щодо її подальшого влаштування копія акта після його підписання особами, зазначеними в п. 10 цієї Інструкції, невідкладно направляється до відповідного органу опіки та піклування.

Відповідно до розділу III Порядку розгляду звернень та повідомлень з приводу жорстокого поводження з дітьми або загрози його вчинення, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства охорони здоров`я України 19.08.2014 № 564/836/945/577, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 вересня 2014 р. за № 1105/25882, у редакції, чинній на час оскаржуваних дій, встановлено, що при розгляді звернень та повідомлень з приводу жорстокого поводження з дітьми або загрози його вчинення координатором заходів щодо захисту дітей від жорстокого поводження з ними або загрози його вчинення є служба у справах дітей. Усі суб`єкти (служба у справах дітей, органи внутрішніх справ, заклади освіти, заклади охорони здоров`я, центри соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді) в межах компетенції долучаються до вжиття невідкладних заходів з ліквідації наслідків жорстокого поводження з дитиною або загрози його вчинення, а органи внутрішніх справ ще й:

- після отримання заяви, повідомлення, складання протоколу усної заяви або рапорту про факт жорстокого поводження з дитиною (загрозу його вчинення) працівник органу внутрішніх справ за наявності ознак кримінального правопорушення доповідає про це начальника слідчого підрозділу для внесення слідчими відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформує начальника органу внутрішніх справ;

- за результатами розгляду звернення, повідомлення про факт жорстокого поводження з дитиною (загрозу щодо його вчинення) працівники уповноваженого підрозділу органу внутрішніх справ зобов`язані поінформувати батьків дитини або осіб, які їх замінюють (якщо не вони є винуватцями жорстокого поводження з дитиною або загрози його вчинення), службу у справах дітей та у разі потреби органи прокуратури та суд.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 05.02.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою щодо розшуку її малолітнього сина, який покинув місце мешкання.

Того ж дня малолітній ОСОБА_3 був знайдений працівниками поліції у своєї бабусі за адресою:

АДРЕСА_2. В ході бесіди з малолітнім ОСОБА_3 працівниками поліції було встановлено, що 04.02.2019 року приблизно о 17.30 годині ОСОБА_3 прийшов додому після групи продовженого дня у школі. Однак побачивши у його щоденнику незадовільну оцінку за поведінку мати ОСОБА_1 насварила сина та приблизно о 18:00 годині залишила його вдома разом з молодшим братом. Після чого малолітній ОСОБА_3 покинув свій дім та направився до своєї бабусі, яка мешкає по АДРЕСА_2 , пройшовши при цьому пішки понад 20 км в пізній час.

Після знайдення працівниками поліції у своєї бабусі малолітній ОСОБА_3 категорично відмовився повернутись додому до своєї матері - ОСОБА_1 , пояснивши таку відмову жорстоким з ним поводженням, побиттям ременем по різним частинам тіла.

У зв`язку з відмовою малолітньої дитини повернутись до своєї матері, органом внутрішніх справ України та закладом охорони здоров`я складено акт від 05.02.2019 року про підкинуту чи знайдену дитину та ії доставку до Комунального закладу «Центр соціально психологічної реабілітації дітей №1» Криворізької міської ради, про що було повідомлено позивача.

06.02.2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою про припинення розшуку її дитини, що підтверджується копією останньої, наявної у матеріалах справи.

Крім того, судом встановлено, що у подальшому, 25.02.2019 року до Покровського ВП зі Служби у справах дітей виконкому Покровської районної у місті ради надійшло Повідомлення про дитину, яка постраждала від жорстокого поводження або стосовно якої існує загроза його вчинення від 20.02.2019 року.

Згідно даного Повідомлення, малолітній ОСОБА_3 , 2008 р.н., знаходиться в КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації для дітей № 1» Криворізької місцевої ради та не має бажання повертатися до матері.

Отже, службова особа органу внутрішніх справ, повідомивши службу у справах дітей про знайдену дитину, яка категорично відмовлялась від повернення її додому, та доставивши її до закладу охорони здоров`я, діяла відповідно до вимог діючого законодавства.

Будь-яких доказів протиправності дій відповідача позивачем суду не надано.

Доводи позивача в їхній сукупності зводяться лише до власного суб`єктивного погляду, який жодним чином не може бути покладений в основу для визнання дій відповідача протиправними.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в діях працівників поліції Покровського ВП Криворізького ВП ГУ НП в Дніпропетровській області відсутня протиправна поведінка, так як в разі виявлення знайденої дитини працівник поліції має право та зобов`язаний доставити дитину до закладу соціального захисту дітей та подальше влаштування дитини здійснюється відповідно до вимог законодавства органом опіки та піклування за місцем виявлення дитини, про що приймається відповідне рішення, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування 20 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно із ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», передбачає, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, в тому числі за незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконним діями або бездіяльністю інших осіб». Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Водночас, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження факту завдання їй відповідачем моральної шкоди.

При цьому позивачем не надано суду належних доказів існування причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою позивачу.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у частині відшкодування моральних збитків та відсутність правових підстав щодо їх задоволення.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи, що у задоволенні позову судом відмовлено, відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Покровського відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (53601, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Карла Маркса, буд. 134-а), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей виконкому Покровської районної у місті ради (50014, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Шурупова, буд. 2), про визнання дій протиправними та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець