Справа № 345/1410/20
Суддя: Онушканич В. В.
Дата ухвалення: 2020-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №345/1410/20
Провадження № 2-а/345/33/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2020 р. м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі судді Онушканича В.В., розглянувши в порядку письмового спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Хмельницькій області, поліцейського роти №2 взводу №1 батальйону Управління патрульної поліції в Хмельницькій області старшого сержанта поліції Мікітюк Артема Олександровича про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом мотивуючи його тим, що 13.04.2020 поліцейським роти №2 взводу №1 батальйону Управління патрульної поліції в Хмельницькій області старшим сержантом поліції Мікітюк А.О. винесено постанову, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 255 грн. Зокрема, згідно даної постанови позивач 13.04.2020 о 10.20 год. керуючи транспортним засобом перевищив встановлену швидкість руху більше, ніж на 20 км/год., а саме рухався зі швидкістю 74 км/год., чим порушив 12.4 ПДР України. З даною постановою ОСОБА_1 не погоджується з огляду на наступне. Жодних дорожніх знаків, що позначали би початок населеного пункту на шляху його руху не було, а тому, скоріш за все відповідач зафіксував швидкість руху поза населеним пунктом. Окрім цього, відповідно до ст. 40 ЗУ «Про Національну поліцію» працівники поліції можуть розміщувати автоматичну фото та відеотехніку по периметру доріг, зокрема стаціонарно встановлювати вимірювальний пристрій, оскільки «монтувати/розміщувати» не можна ототожнювати із використанням в інший спосіб, зокрема тримати в руках, що передбачено п.10 Постанови КМУ «Про функціонування системи фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі». Водночас, ОСОБА_2 не мав права використовувати пристрій «TruCam» не в автоматичному режимі, і контроль швидкості повинен відбуватися лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак «5.70»). Також законодавчо не визначено порядок використання лазерних вимірювачів «TruCam» працівниками патрульної поліції і на вимогу позивача не було надано акт повірки технічного засобу. Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.279 КУпАП усі права та обов`язки ОСОБА_1 роз`яснено не було, порушено його права, передбачені ст.268 КУпАП, а саме відмовлено в клопотанні про ознайомлення з матеріалами справи та про залучення захисника. Позивач вважає, що також був порушений процесуальний порядок розгляду справи, адже фактично розгляду не було , а відповідач обмежився лише формальним складанням постанови. ОСОБА_1 вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а тому постанову про накладення на нього адмінстягнення просить скасувати.

Ухвалою суду від 25.05.2020 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін та запропоновано відповідачу протягом 5 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву.

Відповідачі, скористалися своїм правом на подання відзиву на позов, в якому зокрема зазначили, що вимоги позивача вважають безпідставними та необґрунтованими, а також такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. У відповідності до витягу з Організації дорожнього руху на 224+778 км автомобільної дороги Н-03 «Житомир-Чернівці» встановлено дорожній знак 5.45 «Початок населеного пункту» з написом «Соколівка». Протяжність населеного пункту 227+800 км. В матеріалах справи наявний фотознімок здійснений сертифікованим приладом «TruCamLTI 20/20 №С000691», на якому зафіксовано, що автомобіль позивача рухався зі швидкістю 74 км/год. на 226 км.а/д Н-03 «Житомир-Чернівці» в населеному пункті с. Слобківці. Щодо місця фіксації перевищення швидкості, то зазначили, що наявні об`єктивні дані, щодо підтвердження географічної локації транспортного засобу, що передбачені роздруківкою файлу з пристрою із нанесенням даних географічних координат на електрону карту GOOGLкарту. Крім того, відеофайл № містить відеофіксацію розгляду справи про адмінправопорушення відносно ОСОБА_1 , де чітко вбачається місцевість. Також поліцейським було оголошено права особи, яка притягається до адмінвідповідальності, а клопотання про отримання правової допомоги позивачем не долучалися та не заявлялися усно.

Окрім цього, представник відповідача - Управління патрульної поліції у Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції заявила клопотання про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без руху у зв`язку з несплатою останнім судового збору.

Дослідивши вищевказане клопотання суд приходить до наступного висновку.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до п.8 ч.1 ст.5 вказаного Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди Великої Вітчизняної війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.

Судом встановлено, що згідно посвідчення серія НОМЕР_1 , виданого 28.09.2018, копія якого знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни інвалідів війни.

Відсутність механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту вказаної норми пункту 8 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» в першу чергу пов`язане з недоліками законодавчої техніки, яка використовувалась законодавцем під час підготовки Закону України «Про судовий збір», проте це не повинно впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права інвалідів 3 групи і осіб, що мають право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни при їх зверненні до суду, у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки Закон України «Про судовий збір», який є спеціальним законом, не містить жодних обмежень щодо предмету судового захисту порушених прав для осіб, що звільнені від сплати судового збору, зазначених в п. 8 ч. 1 його ст. 5, то доводи представника відповідача що містяться в його заяві є помилковими, а вказане клопотання не підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог, то дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, що визначено ст. 245 КУпАП.

За вимогами ст. 280 КУпАП, посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, діючим законодавством про адміністративні правопорушення передбачена певна процедура притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 р. № 23-рп/2010 (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).

Як встановлено судом, відносно позивача 13.04.2020 поліцейським роти №2 взводу №1 батальйону Управління патрульної поліції в Хмельницькій області старшим сержантом поліції Мікітюк А.О. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ДП18 №667453, згідно якої ОСОБА_1 13.04.2020 о 10.20 год. на автодорозі Н-03 226 км в с. Солобківці керував автомобілем при тому перевищив встановлену швидкість руху більш, як на 20 км/год., а саме рухався зі швидкістю 74 км/год., швидкість вимірювалася приладом «TruCam 000691»,чим порушив п.14.4 ПДР України, та скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст.122 КУпАП.

За результатом аналізу оскаржуваної постанови приходжу до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Європейськиий суд з прав людини в справі "O'HalloranandFrancisv. theUnitedKingdom" зазначив, що будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний в першу чергу дотримуватись вимог Правил дорожнього руху України.

Згідно п.п. 12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Оскаржуючи постанову, позивач посилається на те, що дорожніми знаки, які вказують на початок населеного пункту були відсутні, а тому відповідач зафіксував швидкість поза населеним пунктом.

Однак, такі твердження та доводи позивача, на думку суду, є голослівними та необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме витягом із дислокації технічних засобів регулювання дорожнім рухом на а/д Н-03 «Житомир-Чернівці» 224-227 км, фотознімком здійсненим «TruCam№С000691», роздруківкою файлу _рА000_0413_101945 з пристрою, на якому вказана система кутових координат з кутовими величинами, витягом із GOOGLкарти із нанесенням даних електронних координат, відеофайлом №803000858, де проглядається місцевість.

Зокрема, на даних матеріалах зображено фото дорожнього знаку «5.45», що визначає «Початок населеного пункту», а також місце вчинення адмінправопорушення в населеному пункті с. Солобківці, отже позивач повинен був знати та бачити, що знаходиться у населеному пункті у якому згідно п. 12.4 ПДР дозволена швидкість не більше 50 км/год. Водночас відсутність знаку про здійснення відеофіксації (дорожній знак «5.70»), не звільняє позивача від обов`язку дотримуватися вимог п. 12.4 ПДР України.

Твердження позивача, що в п.10 Постанови КМУ «Про функціонування системи фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі» із зазначення того що тримання приладів руках не передбачено даною постановою не береться до уваги судом, оскільки дане правопорушення було зафіксоване не автоматичному режимі і дія зазначеного нормативного акту не поширюється на спірні правовідносини.

В обґрунтування позову позивач посилався на законодавчу невизначеність використання вимірювального приладу «TruCamLTI 20/20» та не надання акту технічної перевірки засобу.

Однак, стосовно правових підстав застосування лазерного вимірювача швидкості «TruCam LTI 20/20», суд вважає за необхідне зазначити наступне.

На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam», який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером УЗ 197-12.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.11.2015 року № 1362 пристрій «TruCam» був виключений з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки.

Проте, чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію. Тобто, вказана процедура проводилась виключно відносно тих засобів вимірювальної техніки, які планувалося серійно виробляти в Україні або ввозити на територію України відповідними партіями. Суд звертає увагу, що така процедура як «сертифікація» взагалі не міститься в нормах чинного законодавства України.

Всі прилади, що використовуються працівниками Департаменту патрульної поліції, пройшли повірку. Міжповірочний інтервал для «TruCam» визначено Переліком засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 05 квітня 2012 року № 437 і становить 1 рік.

Проведення повірки передбачено Порядком проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення іі результатів, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 08 лютого 2016 року № 193.

Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/18035, виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 15 січня 2020 року, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів «TruCamLTI 20/20, серійний № ТС000691», є придатним до застосування, копія свідоцтва міститься у матеріалах справи .

Лазерний вимірювач швидкості «TruCam LT1 20/20» здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів. Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м.

Правильність реалізації у приладі «TruCam» зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації.

Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі «TruCam», але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.

Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam.

Отже, впровадження додаткових заходів для забезпечення достовірності інформації про порушення правил дорожнього руху та проведення їх експертиз не є обов`язковим.

З приводу тверджень позивача щодо не роз`яснення його прав,порушення процесуального порядку розгляду справи та ненадання йому можливості отримати правову допомогу, то вони, на думку суду, є необґрунтованими.

Насамперед, це підтверджується переглянутим відеофайлом № з місця подій згідно якого водію було роз`яснено його права у відповідності до ст. 268 КУпАП водночас із дотриманням процедури розгляду справ про адміністративні правопорушення передбаченою ст.279 КУпАП. Також позивачем клопотання про отримання правової допомоги не заявлялося, як і відсутні такі посилання в оскаржуваній постанові серії ДП №6674533 від 13.04.2020.

Водночас щодо ненадання можливості скористатись допомогою адвоката при розгляді справи, суд вважає за необхідне зазначити, що положеннями КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, у даному випадку передбачено спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення. Тобто, провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом IV КУпАП, не здійснювалося. Оскаржувана постанова складена на місці вчинення правопорушення, відповідно до положень ч. 4 ст. 258 КУпАП.

Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи, Санкція ст. 122 КпАП України не передбачає застосування адміністративного арешту. Таким чином відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, відтак подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень. При цьому, законом не визнана обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а позивач не був позбавлений права скористатися правовою допомогою засобами телефонного зв`язку, і позивач не обґрунтував, що вчиняв дії, спрямовані саме на прибуття адвоката на місце зупинки транспортного засобу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року 760/10640/18

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Щодо твердження позивача про грубі порушення при складанні адмінматеріалу, необгрунтованість та незаконність постанови, суд врахувавши надані відповідачем фотокопії та матеріали, вважає, що такі твердження спростовано в ході розгляду справи. Надані відповідачем докази в сукупності з дослідженими в судовому засіданні фото-відео матеріалами, є належними та допустимими доказами на підтвердження вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 122 КУпАП.

Згідно ст.222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, Правил дорожнього руху. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Поліцейським роти №2 взводу №1 батальйону Управління патрульної поліції в Хмельницькій області, було належним чином розглянуто справу про адміністративне правопорушення та винесено постанову на місці вчинення правопорушення.

Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що дотримання ПДР України є невід`ємною частиною організації процесу дорожнього руху з метою створення безпеки для інших учасників дорожнього руху, уникнення дорожньо-транспортних пригод та їх наслідків, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , відповідач діяв правомірно, в межах своїх повноважень у спосіб передбачений законом, оскаржувана постанова є законною та такою, що не підлягає скасуванню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 9, 77, 90, 245, 271, 286 КАС України,

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Хмельницькій області, поліцейського роти №2 взводу №1 батальйону Управління патрульної поліції в Хмельницькій області старший сержант поліції Мікітюк Артема Олександровича про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 №667453 від 13.04.2020 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 3 розділу VІ Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо апеляційного оскарженняпродовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення виготовлено 12.06.2020 р.

Суддя