Справа № 160/4419/20
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2020 року Справа № 160/4419/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЛозицької І.О.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання протиправними та скасування припису та постанови, -
21.04.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з позовом до Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Криворізької міської ради, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:
Позивач не погоджується з актом, приписом та постановою, оскільки між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено цивільно-правові договори про надання послуг, відповідно до умов яких, виконавці не підпорядковуються правилам трудового розпорядку та надіють послуги у зручний для себе час, але в будь-якому разі до кінця строку договору послуги повинні бути надані в повному обсязі та переданий результат наданих послуг.
Позивач вказує, що чинне законодавство України не містить обов`язкових приписів, у яких випадках сторони зобов`язані укладати трудові договори, а в яких випадках сторони зобов`язані укладати цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт/надання послуг, тому на думку позивача, сторони вільні у своєму виборі щодо форми оформлення відносин, і на свій розсуд вправі визначати вид договору.
При цьому, позивач зазначає, що зобов`язати суб`єкта господарювання та фізичну особу укласти договір, коли між ними фактично існують відносини іншого характеру, або ж визнати існуючий між ними договір недійсним не входить до компетенції перевіряючих.
Крім того, позивач звертає увагу на те, що зі змісту припису не вбачається конкретної вимоги щодо можливості його виконання, а лише зазначено строк усунення порушень. Враховуючи те, що цивільно-правові договори укладалися на строк 20 днів, позивач не вбачає можливим виконання припису.
Таким чином, на думку позивача, оскаржувані припис та постанова є необґрунтованими, не відповідають нормам законодавства та критеріям чіткості, прийняті без дотримання принципу належного урядування, а отже, є протиправними та підлягають скасуванню.
Ухвалою суду від 23.04.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
Відповідач, заперечуючи проти позову, надав свій відзив на позов, який долучений до матеріалів справи. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що позов є безпідставним, а надані позивачем докази є недостатніми для скасування припису та спростування висновків щодо фактів порушення законодавства про працю, які встановлені в ході інспекційного відвідування.
Відповідач наголошує, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
За поясненням відповідача, при винесенні оскаржуваної постанови про застосування до позивача фінансових санкцій за порушення законодавства про працю, відповідач діяв у межах наданих повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, керувався положеннями ст. 265 Кодексу законів про працю України, а розгляд справ про накладення штрафів відбувався із дотриманням вимог Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2019 року № 509.
Таким чином, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
05.06.2020 року від позивача на електронну адресу суду надіслано відповідь на відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи. Позивач зазначає, що відповідачем додано диск, з якого вбачається, що на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснювався психологічний вплив та тиск. Тому, на думку позивача, відповідач не довів своєї правової позиції, тому постанова та припис є протиправними та підлягають скасуванню.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Судом встановлено що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основний вид економічної діяльності - 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.
З матеріалів справи вбачається, що інспекторами праці Департаменту соціальної політики Виконкому Криворізької міської ради було проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Інспекційне відвідування було проведено з 13.03.2020 року по 26.03.2020 року.
В ході інспекційного відвідування було виявлено наступні порушення:
- ч. 1 ст. 21 КЗпП України - трудові договори між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 не укладено;
- ч. 1 ст. 24 КЗпП України - трудовий договір між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не укладено в письмовій формі;
- правовідносини між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 містять характерні ознаки трудових відносин, а саме: зазначені особи регулярно здійснюють виконання робіт; організація роботи, надання робочого місця працівнику та контроль за виконанням обов`язків здійснюється ФОП ОСОБА_1 ; наявна система виплати заробітної плати за процес праці, а не її конкретний результат (отримання заробітної плати за відпрацьований день); характер виконуваної роботи; виконання роботи за професією (посадою) «продавець продовольчих товарів», яка визначена Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010р. № 327.
- постанова Кабінету Міністрів України № 413 - повідомлення про прийняття ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на роботу фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до територіального органу Державної фіскальної служби за місцем обліку, як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування за встановленою формою до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором не подано.
Акт підписано фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 з поміткою «З актом не згодна, акт підписується із зауваженнями, які будуть надані у встановлений законом строк».
Не погоджуючись з приписом про усунення виявлених порушень та постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернулась до суду з цією позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
За приписами ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За приписами ст. 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05.04.2007р. державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
На виконання вимог ч. 1 ст. 259 КЗпП України, Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019р. № 823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, яким регламентується процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок №823).
Абзацом 2 п. 2 Порядку № 823 передбачено, що заходи контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються інспекторами праці виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, дотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) у формі інспекційних відвідувань.
Рішенням Криворізької міської ради від 30.08.2017 року № 1955 було затверджено Положення про Департамент соціальної політики Криворізької міської ради (зі змінами, внесеними відповідно до Рішення Криворізької міської ради від 27.06.2018 року № 2786), на який відповідно до п. 2.2 Положення покладено обов`язок здійснювати на території міста контроль за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення та вживання заходів щодо притягнення суб`єктів господарювання до відповідальності за порушення законодавства про працю в порядку, установленому чинним законодавством.

Суд зазначає, що спір щодо правомірності дій під час призначення та проведення заходу інспекційного відвідування, який став підставою для винесення оскаржуваних рішень, між сторонами відсутній.

З приводу виявлених порушень, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено загальне визначення цивільно-правового договору - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності.

За цивільно-правовим же договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою такого договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Тобто, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально - визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт чи послуг.

Натомість предметом цивільно-правових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, так як метою договору є отримання певного матеріального результату. Тому цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання разової конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів і у разі досягнення цієї мети, договір вважається виконаним і дія його припиняється.

З матеріалів справи вбачається, що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (замовник) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (виконавці) було укладено договори про надання послуг від 09.03.2020 року.

Відповідно до п. 1.1 договорів, виконавець зобов`язується за замовленням замовника надати послуги, а замовник в свою чергу - оплатити надані послуги.

Згідно з п. 2.1 договорів, виконавець надає замовнику наступні послуги: виконавець зобов`язаний реалізувати продовольчі товари на суму 10000,00 грн. Послуги надаються за адресою: АДРЕСА_1 . Товар передається по акту приймання-передачі. Результат робіт: реалізований товар, в результаті чого передаються кошти замовнику на проданий товар по акту приймання-передачі.

Вищезазначені послуги повинні бути надані в строк 20 календарних днів з моменту підписання договору. Виконавець не підпорядковується правилам трудового розпорядку замовника та надає послуги у зручний для себе час, але в будь-якому разі до кінця строку дії договору послуги повинні бути надані в повному обсязі та переданий результат наданих послуг.

Згідно з п. 3.1 договорів вартість послуг (ціна договору) складає 1500,00 грн. за надання повного обсягу послуг та фіксується в акті приймання-передачі наданих послуг, який підписується сторонами після реалізації вказаного товару. У разі невиконання умов договору та не надання послуг в повному обсязі оплата не здійснюється.

За результатами аналізу змісту наведених договорів суд з`ясував, що в договорі не вказано обсяги роботи, а зазначено лише загальні фрази про надання послуг, виконання робіт; предмет договору - процес праці, а не кінцевий результат, який передбачає виконання певних трудових функціональних обов`язків; праця за цим договором не є юридично самостійною, а здійснюється за вказаною в договорі адресою із систематичним виконанням трудових функцій.

З матеріалів справи вбачається, що у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 під час проведення інспекційного відвідування були відібрані пояснення, з яких вбачається, що до обов`язків вказаних осіб входить продаж та прийом товару за накладними. Вказівки про виконання роботи та контроль виконання роботи здійснює позивач. Крім того, згідно пояснень осіб, магазини працюють у встановлений графік.

Тобто, суд доходить висновку, що хоча договір й містить умову про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не підпорядковуються правилам внутрішнього трудового розпорядку, проте фактично зазначені особи не організовували свою роботу самостійно, та не виконували її на власний ризик та розсуд на досягнення певного результату.

Суд не приймає до уваги доводи позивача щодо психологічного впливу та тиску на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до Національного класифікатора України "Класифікатор професій ДК 003:2010", затвердженого наказом Держспоживстадарту України 28.07.2010р. № 327, до професій належить продавець продовольчих товарів. Завдання та обов`язки продавця продовольчих товарів передбачені в Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 65 "Торгівля і громадське харчування", відповідно до яких продавець продовольчих товарів, зокрема: розміщує і викладає товари за групами, видами, сортами з додержанням правил товарного сусідства; заповнює і прикріплює ярлики цін до товарів; пропонує і показує товари; пропонує взаємозамінні і нові товари: консультує покупців про властивості, смакові особливості, кулінарне призначення та харчову цінність товарів тощо; нарізає, зважує і упаковує товари; підраховує вартість покупки, перевіряє реквізити чека, видає покупку; продає безалкогольні та слабоалкогольні напої на винос, на розлив у посуд покупця, а також для споживання на місці; підраховує гроші, здає їх в установленому порядку; готує товари до інвентаризації; бере участь в оформленні прилавкових вітрин.

Суд доходить висновку, що здійснювані обов`язки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є ідентичними за своїм змістом обов`язкам робітника за професією «продавець продовольчих товарів».

Відтак, у даному випадку правовідносини між позивачем та вищевказаними особами носять ознаки, притаманні саме трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником.

Суд вбачає, що у цьому випадку між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено цивільно-правові договори лише з однією метою - приховати реальний трудовий характер правовідносин між ними.

Суд зазначає, що в договорах не зазначається конкретного результату роботи (кінцевого результату), який повинен передаватися замовнику, не визначено обсягу роботи. Акти приймання-передачі виконаних робіт позивачем до суду не надано.

За таких обставин суд визнає обґрунтованим твердження відповідача з приводу того, що позивачем як роботодавцем не було укладено трудовий договір у відповідності до вимог частини третьої статті 24 КЗпП України, за що встановлена відповідальність згідно абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.

Суд звертає увагу на те, що сам факт не визнання догорів в установленому порядку недійсним та не заборона його укладання законодавством України, не свідчить про те, що правовідносини які виникли між зазначеними в акті особами є саме цивільно-правовими, а не трудовими.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 06.02.2020р. по справі № 0840/3690/18.

В обґрунтування своїх вимог про скасування припису позивач також зазначає, що такий є неконкретним, оскільки в ньому не зазначено способів усунення виявлених порушень.

З цього приводу суд вважає за необхідне вказати наступне.

Як видно з наказу Міністерства соціальної політики України від 18.08.2017 № 1338, є затверджена форма припису про усунення виявлених порушень.

Судом встановлено, що оскаржуваний позивачем припис, в частині не зазначення способів усунення порушень, повністю відповідає уніфікованій формі та містить необхідні реквізити, а саме: зміст виявленого порушення, правові норми, які порушено, строк усунення виявлених порушень, відмітку інспектора про виконання припису.

Законодавством не покладено на відповідача обов`язок встановлювати спосіб виконання припису.

Суд також зазначає, що припис передбачає винесення інспектором праці суб`єкту господарювання саме вимоги про усунення порушення, а не ще й способів виконання цієї вимоги. Тому визначення способів усунення порушень законодавства про працю входить у компетенцію суб`єкта господарювання та є його обов`язком.

Отже, на виконання вимог припису про усунення порушень законодавства про працю суб`єкт господарювання повинен вжити вичерпних заходів, необхідних для припинення порушень законодавства про працю у своїй господарській діяльності.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до п. 20 Порядку №823, припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушені, вимог законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування.

Згідно з п. 21 Порядку № 823 припис вноситься об`єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду.

Припис складається у двох примірниках, що підписуються інспектором праці, який проводив інспекційне відвідування, та об`єктом відвідування або уповноваженою ним особою.

Один примірник припису залишається в об`єкта відвідування.

Судом встановлено, що Акт інспекційного відвідування було складено відповідачем 26.03.2020 року.

Позивачем було підписано вказаний Акт з відміткою про незгоду та надання зауважень.

Відповідно до п. 18 Порядку № 823 якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною.

Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів після дня підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 02.04.2020 року було направлено на адресу відповідача зауваження від 01.04.2020 року на Акт інспекційного відвідування.

Суд звертає увагу, що Акт підписано 26.03.2020 року, останній строк подання зауважень на Акт, враховуючи приписи п. 18 Порядку № 823, 31.03.2020 року. Натомість, позивачем зауваження надіслано лише 02.04.2020 року.

Таким чином, зауваження надіслані з порушенням вимог п. 18 Порядку № 823.

Крім того, суд зазначає, що винесення позивачем припису про усунення порушень 26.03.2020 року не спростовує порушень позивачем норм законодавства про працю, виявлених в ході інспекційного відвідування, та необхідності їх усунення.

Отже, суд дійшов висновку, що припис Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Криворізької міської ради про усунення виявлених порушень № ОМС-ДН18153/1919/НД/АВ/П від 26.03.2020 року, складений фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , є правомірним та скасуванню не підлягає.

Вирішуючи позовну вимогу про визнання протиправною та скасування постанови Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Криворізької міської ради про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ОМС-ДН18153/1919/НД/АВ/П/ТД/ФС від 16.04.2020 р., суд виходить з наступного.

Відповідно до приписів ст. 265 Кодексу законів про працю України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" (далі - штрафи) визначається відповідно до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. № 509 (далі - Порядок № 509).

Відповідно до п. 2 Порядку №509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи накладаються на підставі, зокрема, акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників.

Враховуючи встановлене під час проведення заходу контролю та зафіксованих в акті інспекційного відвідування № ОМС-ДН18153/1919/НД/АВ від 26.03.2020 порушень, відповідальність за які передбачена абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, заступником директора департаменту соціальної політики виконкому Криворізької міської ради - начальником інспекції з питань праці та зайнятості 16.04.2020р. розглянуто справу та складено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами ОМС- ДН18153/1919/НД/АВ/П/ТД/ФС, якою накладено на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 141690,00 грн.

Частиною 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За вказаних обставин, суд зазначає, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх доводів про протиправність прийняття відповідачем оскаржуваних рішень.

Натомість, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність та обґрунтованість прийнятих рішень.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржувані припис та постанову відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано.

Отже, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання протиправними та скасування припису та постанови - відмовити.

Питання про розподіл судових витрат, судом не вирішується.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 15.06.2020 року.

Суддя І.О. Лозицька