Справа № 755/13190/19
Суддя: Марфіна Н. В.
Дата ухвалення: 2020-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/13190/19

Провадження №: 2-а/755/65/20

"04" червня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Міроненко С.П.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві адміністративну справу за адміністративним позовом громадянина Куби ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця з України та заборону в`їзду, -

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 07.08.2019 року про примусове повернення з України та заборону в`їзду в Україну громадянина Куби ОСОБА_1 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження через політичні причини, а також у зв`язку з систематичним порушенням прав людини на Кубі, в березні 2019 року звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, співробітники відповідача повідомили позивачу, що не можуть прийняти його заяву без протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 203 КУпАП та направили позивача за адресою по вул. Петропавлівська , 11 для отримання протоколу у відділ протидії нелегальної міграції. 07.08.2019 року відносно позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП за порушення правил перебування в Україні, а саме проживання без документів на право проживання в Україні. Також відносно позивача прийнято постанову серії ПН ЦМУ №004897 про накладення на позивача адміністративного стягнення у розмірі 5100,00 грн. Крім того, 07.08.2019 року відносно позивача прийнято рішення про примусове повернення позивача в країну походження або третю країну у строк до 26.08.2019. На думку сторони позивача, таке рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до передчасного і неправомірного рішення, яке порушує права позивача. Примітка до ст. 203 КУпАП визначає, що дія цієї статті не поширюється на випадки, коли іноземні чи особи без громадянства прибули до України з наміром отримати притулок чи були визнані біженцями. Відносно позивача не було вивчено обставин, передбачених п. 8 «Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» та ст. 31 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту» щодо обставин, які забороняють примусове повернення. При цьому, у наслідок незнання відповідних положень національного законодавства та порядку його застосування позивач не зміг належним чином обґрунтувати недопустимість прийняття рішення про примусове повернення. Можливість скористатися правовою допомогою співробітниками міграційної служби роз`яснено не було. Крім того, у оспорюваному рішенні вказано, що позивач прибув в Україну з приватною метою приблизно у 2001 році і лише у 2019 році вирішив стати біженцем на території України. Однак, слід зауважити, що позивач дійсно мав намір звернутись за притулком в Україні. Більше того, 13.08.2019 року позивач був документований довідкою про звернення за захистом в Україні №010534, яка наразі знаходиться в підрозділі міграційної служби. Окрім цього, відповідач протягом тривалого часу (більше 15 років) не вживав жодних заходів щодо своєчасної легалізації перебування позивача на території України або його видворення за межі України. У рішення по справі «Стретч проти Об`єднаного королівства» від 24.06.2003 року Європейський суд наголошував на тому, що на приватну особу не може перекладатись відповідальність за помилку органів державної влади, зокрема, за невжиття відповідних заходів органами міграційної служби (в даному випадку - невжиття заходів стосовно своєчасної легалізації перебування позивача на території України або його видворення за межі України, починаючи з 2001 року). За твердженням сторони позивача спірне рішення не відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практика застосування якої вказує на абсолютну заборону на повернення іноземців та осіб без громадянства до країн, де їм загрожують тортури, нелюдське та таке, що принижує гідність поводження та покарання. Також в обґрунтування заявлених позовних вимог сторона позивача посилається на положення ст. 3 Міжнародної конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, та зазначає, що приймаючи спірне рішення відповідач навіть поверхово не ознайомився з ситуацією на Кубі. Отже, оскаржуване рішення прийнято з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Крім того, у позові зазначено, що відповідач приймаючи спірне рішення мав дискреційні повноваження щодо того чи виносити таке рішення, чи ні, тож відповідач мав своїм обов`язком детально проаналізувати та врахувати індивідуальні обставини позивача, застосувавши принцип пропорційності. Позивач вважає, що спірним рішенням порушено вимоги ст.ст. 3, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції ООН «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання» 1984 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.08.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду, а також витребувано у відповідача усі матеріали стосовно позивача, пов`язані з оскаржуваним рішенням.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що прибув на територію України у 2001 році потягом з м. Москва (РФ), куди потрапив літаком. Для перетину кордону України у позивача на той час була віза, строк дії якої на теперішній час давно закінчився. На території Куби позивач був членом політичної партії «Андрія Сахаруй», яка виступає проти комуністів, тому на батьківщині позивач піддавався переслідуванням з боку правлячої комуністичної партії. Прибувши на територію України позивач проживав у різних місцях, власного житла не мав та не має, працює неофіційно допомагаючи різним людям по господарству та в ресторанах. На території України позивач одруженим не був та дітей не має. На території Куби у позивача залишилась доросла донька, і крім доньки на батьківщині у нього нічого немає. При цьому, у телефонних розмовах донька повідомляє позивачу, що до теперішнього часу до неї приходять представники Кубинських спецслужб з приводу батька, і що політика переслідувань у державі не змінюється. На теперішній час позивач допомагає по господарству людям та проживає у них в літній кухні. До міграційної служби позивач прийшов самостійно і тоді на нього склали протокол та оформили оспорюване рішення. Віза, яка була у позивача при перетині державного кордону України мала строк дії приблизно три місяці і після закінчення терміну її дії позивач лишився на території України нелегально. Протягом проживання в Україні позивача кілька разів зупиняли працівники поліції для перевірки документів, однак почувши, що документів немає його не затримували та відпускали. Позивач вказує, що пів життя проживає в Україні і хоче тут залишитись легально, оскільки більше йому нікуди йти та він не має документів.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 04.06.2020 року до суду надійшла заява представника відповідача про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі та заперечує проти їх задоволення.

Вислухавши пояснення позивача, вивчивши подані сторонами документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п/п 9, п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Судом встановлено, що 07.08.2019 року головним спеціалістом відділу адміністративної діяльності управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області було прийняте рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Куби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Куби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 26.08.2019 року. Також заборонено в`їзд на територію України строком на три роки до 07.08.2022 року.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що 07.08.2019 року по вул. Петропавлівська, 11 , було виявлено громадянина Куби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні. У ході опитування громадянин Куби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пояснив, що в Україну прибув з приватною метою. Кордон України перетнув поза пунктом пропуску приблизно у 2001 році. Після закінчення дозволеного терміну перебування не виїхав, оскільки не мав намірів повертатися. На території України має роботу, працює неофіційно. Дій щодо легалізації свого становища протягом такого великого проміжку часу не приймав. Лише у 2019 році вирішив стати біженцем на території України, що свідчить про свідоме порушення ним норм міграційного законодавства протягом 8 років. Документи для отримання посвідки на тимчасове проживання або дозволу на імміграцію в Україну не подавав. Близьких родичів громадян України та власного житла не має. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України, працівниками ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області відносно громадянина Куди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП (МКМ №004897 від 07.08.2019 року). Встановлені обставини, а саме: нелегальне становище, відсутність у громадянина Куби підстав для подальшого перебування на території України, свідчить про те, що ним порушені вимоги ст.ст. 4, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно п.п. 14, 25 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Третя країна - країна, яка не є країною походження іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

За змістом ст.ст. 6,7 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку (ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

В`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України (ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Правила щодо реєстрації іноземців та осіб без громадянства не поширюються на осіб, які з наміром визнання їх біженцями в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні чи отримання притулку або тимчасового захисту, незаконно перетнули державний кордон України. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції здійснює реєстрацію іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія закону про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні, лише за наявності одного з документів, що видаються таким особам відповідно до зазначеного закону (ст. 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій (ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки (ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

За змістом положень спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства»:

- Іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

- Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

- Примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

- Відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» забороняється примусово повертати і примусово видворяти іноземців до країн, де: їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або через політичні переконання; їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного чи внутрішнього збройного конфлікту, або систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Примусове повернення не застосовується до іноземців, які не досягли 18-річного віку, та іноземців, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

- Рішення органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

- Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 1) (далі - рішення про примусове повернення) готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 2) упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

- Рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).

- У рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.

- Один з примірників рішення про примусове повернення видається іноземцю, стосовно якого воно прийнято, інший залишається в органі, який його прийняв.

- Іноземець зобов`язаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

За змістом преамбули Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», цей Закон визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; 3) довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України; 4) додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті; 8) заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті; 13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань; 15) посвідчення біженця - паспортний документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його біженцем в Україні і є дійсним для реалізації прав та виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України; 16) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, - паспортний документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсним для реалізації прав та виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України; 17) посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, - паспортний документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його особою, яка потребує тимчасового захисту, і є дійсним для реалізації прав та виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України; 19) статус біженця - визнання центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, іноземця або особи без громадянства біженцем.

Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження. Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження (ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскаржуване рішення прийняте в межах повноважень відповідача, а його зміст та форма відповідають вимогам чинного законодавства України.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд констатує, що позивач є нелегальним мігрантом, проживає на території України без наявності у нього такого права, будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач перетнув державний кордон України у передбачений законом спосіб, зокрема мав паспортний документ та відповідну візу, матеріали справи не містять.

Також судом встановлено, що протягом майже 19 років позивач нелегально перебуваючи на території України не звертався до відповідних державних органів із заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, а довідка про звернення за захистом в Україні датована лише 13.08.2019 року. Отже позивачем порушено покладений на нього чинним законодавством України обов`язок дотримуватись вимог національного законодавства України.

Посилаючись на наявні в державі Куба обставини, що перешкоджають поверненню позивача до країни походження, сторона позивача не надала суду належних та достатніх доказів на підтвердження таких обставин щодо особи позивача, в тому числі стосовно його належності до політичної партії члени якої переслідуються правлячою партією Куби .

Крім того, суд звертає увагу на те, що рішення про примусове повернення іноземця з України, першочергово має виконуватись у добровільному порядку, і враховуючи зміст оспорюваного рішення, позивач може повернутись не лише до країни походження, якщо він дійсно має побоювання щодо своєї безпеки у ній, а також до третьої країни.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд також зазначає, що у витребуваних від відповідача матеріалах містяться відмітки про те, що позивач перекладача не потребує та йому було роз`яснено положення ст. 63 Конституції України та ст. 288 КУпАП, тому безпідставними є посилання позивача на не роз`яснення йому відповідачем права на правову допомогу.

За змістом наявної в матеріалах справи розписки за підписом позивача від 07.08.2019 року, позивачу повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні прийнято рішення про його примусове повернення. Позивач зобов`язався не пізніше 26.08.2019 року залишити територію України та ознайомлений з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк.

Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Законами України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Куби ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця з України та заборону в`їзду - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 Розділу 6 «Прикінцеві положення» КАС України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст судового рішення складений 09.06.2020 року.

Учасники справи:

Позивач - громадянин Куби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 );

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02125, м. Київ, вул. Березняківська, 4а, ).

Суддя -