Справа № 380/2127/20
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/2127/20 пров. № А/857/4487/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судового засідання Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року, ухвалену суддею Кравців О.Р. в м.Львові, повний текст складено 16 березня 2020 року, у справі № 380/2127/20 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання протиправною та нечинною ухвали в частині, -

В С Т А Н О В И В:

ФОП ОСОБА_1 13.03.2020 року, звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними та нечинними підпункт 5.2 пункту 5 в частині «Рекомендувати не здійснювати реалізацію алкогольних та слабоалкогольних напоїв у тимчасових спорудах…», «…Виявлення тимчасових споруд, основною діяльністю яких є торгівля алкогольними напоями… є підставою для підготовки управлінням архітектури та урбаністики департаменту містобудування проекту ухвали про вилучення таких тимчасових споруд з Комплексної схеми» та підпункт 7.8 пункту 7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова».

Одночасно подав заяву, в якій просить забезпечити позов шляхом: зупинення дії підпункту 5.2 п. 5 та підпункту 7.8 п. 7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах м. Львова» до набрання відповідним рішенням суду законної сили; заборони Львівській міській раді (в тому числі, але не виключно посадовим особам, структурним підрозділам, постійним та тимчасовим депутатським комісіям та робочим групам Львівської міської ради) вчиняти будь-які дії спрямовані на реалізацію підпункту 5.2 п. 5 та підпункту 7.8 п. 7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах м. Львова» до набрання відповідним рішенням суду законної сили; заборони Львівській міській раді (в тому числі, але не виключно посадовим особам, структурним підрозділам, постійним та тимчасовим депутатським комісіям та робочим групам Львівської міської ради) приймати будь-які рішення щодо: щодо обмеження та заборони суб`єктам підприємницької діяльності, тимчасові споруди яких включені у Комплексну схему, здійснювати реалізацію алкогольних, слабоалкогольних напоїв у цих тимчасових спорудах; щодо вилучення тимчасових споруд із Комплексної схеми, та/або демонтажу тимчасових споруд до набрання відповідним рішенням законної сили.

В обґрунтування заяви покликається, що ухвала Львівської міської ради №6107 від 26.12.2019 в частині підпункту 5.2 п. 5 та підпункту 7.8 п. 7 є очевидно протиправною та незаконною, завдяки якій відповідач, як орган місцевого самоврядування, здійснив незаконне втручання у господарську діяльність. Львівська міська рада самовільно прийняла на себе функцію контролю за дотриманням ліцензійних умов ліцензованої діяльності. Вважає, що оскаржувана ухвала дискримінує суб`єктів господарювання, що здійснюють торгівлю алкогольними, слабоалкогольними напоями та пивом у тимчасових спорудах, що прямо заборонено законом. Також зазначає, що оскаржувана ухвала Львівської міської ради у відповідній частині, порушує право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, оскільки встановлює не передбачені законом обмеження щодо обігу окремих видів товарів та послуг і може призвести до безпідставного вилучення тимчасової споруди позивача як суб`єкта підприємницької діяльності, а надалі і демонтажу такої. Відповідач неодноразово намагався обмежити права суб`єктів господарювання на здійснення ними у м. Львові підприємницької діяльності, яка не заборонена законом та порушував правила здорової конкуренції, ухвалюючи з відповідних питань протиправні ухвали, які ставали предметом судового розгляду та скасовувались у судовому порядку. Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист і поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких звертається позивач, очевидними є ознаки протиправності рішення суб`єкта владних повноважень.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

Позивач не погоджуючись з даною ухвалою з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими та невідповідність висновків суду обставинам справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти ухвалу про задоволення заяви.

В обґрунтування вимог посилається на те, що суд проявив формалізм під час вирішення заяви про забезпечення позову та прийшов до помилкових та суперечливих висновків про безпідставність вказаної заяви. В своїй заяві позивач детально обґрунтувала очевидні ознаки протиправності ухвали Львівської міської ради № 6107 від 26.12.2019р., прийняттям якої порушено право на підприємницьку діяльність та встановлено непередбачені законом обмеження щодо обігу окремих видів товарів та послуг.

Суд не дав оцінки доводам та покликанням позивача на реальну очевидну небезпеку незаконних дій суб`єкта владних повноважень.

Не взято до уваги обґрунтування протиправності ухвали, т.я. цією ухвалою Львівської міської ради встановлено не передбачені законом обмеження щодо обігу окремих видів товарів та послуг.

У відповідача є реальна можливість реалізації цієї ухвали Львівської міської ради шляхом знесення (демонтажу) тимчасових споруд, а внаслідок невжиття заходів забезпечення позову, має місце очевидна небезпека заподіяння шкоди інтересам та правам позивача.

Львівська міська рада шляхом прийняття спірної ухвали самовільно перейняла на себе невластиву органу місцевого самоврядування функцію контролю за дотриманням ліцензійних умов ліцензованої діяльності, підмінила норми закону, допустила порушення правил конкуренції, поставила підприємців, які реалізують алкогольні напої, у нерівне становище з іншими суб`єктами господарювання.

При вирішенні спірного питання наполягає на врахуванні норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини /ЄСПЛ/.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

На електронну адресу суду 03.06.2020 року від представника позивача - адвоката Лавринів М.Я. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відтермінуванням послаблення карантинних заходів на території Львівської області до 05 червня 2020 року.

За результатами розгляду вказаного клопотання колегія суддів ухвалила його відхилити, оскільки поверхневі та загальні покликання на запровадження карантину не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи. Також рекомендація Ради суддів України (лист № 9рс-186/20 від 16.03.2020р.) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін (їх представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.

В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі "Varela Assalino contre le Portugal" (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Оскільки в судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заявленого клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що відповідність дій Львівської міської ради та наявність у відповідача повноважень на прийняття оскаржуваної ухвали не є предметом розгляду в ході вирішенні питання про наявність підстав для забезпечення позову, у зв`язку з чим задоволення такої заяви призведе до фактичного вирішення справи по суті без розгляду справи, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Також у ході розгляду поданої заяви позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Судом не виявлено жодних фактів очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до прийняття у справі судового рішення, або неможливості захисту таких прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову, або необхідності докласти значних зусиль та витрат для відновлення таких прав та інтересів при виконанні у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Окрім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

Чинне законодавство передбачає можливий захист порушеного права, в тому числі, шляхом відшкодування шкоди, заподіяної вчиненими протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, що свідчить про наявність механізмів для відновлення порушених прав позивача, якщо таке буде встановлено при вирішенні спору по суті.

Окрім того, забезпечення позову шляхом заборони органу місцевого самоврядування вчиняти будь-які дії щодо реалізації ухвали № 6107 від 26.12.2019р. створюватиме перешкоду для реалізації Львівською міською радою її законних повноважень та буде формою втручання у дискреційні повноваження відповідача.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з частинами першою, другою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено, зокрема, зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Апеляційний суд зазначає, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, забезпечення позову - це свого роду надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили.

Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта, а його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, покликаним забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

При цьому, заходи забезпечення повинні безпосередньо стосуватися предмета спору і позовних вимог, а також бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Виходячи зі змісту наведених положень законодавства, ухвала про забезпечення позову має містити мотиви, за яких суд дійшов висновку про існування або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі; а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову, судом встановлено, що позивач ФОП ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність з використанням тимчасової споруди, яка розміщена по АДРЕСА_1 , що стверджується копією договору № С-818-17 від 19 липня 2017 року на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення тимчасових споруд, укладеного між позивачем (орендарем) та управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, додатками до нього (а.с.7-15).

26.03.2019р. позивач отримав ліцензію на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями з терміном дії з 05.04.2019р. по 05.04.2020р. за адресою: АДРЕСА_1 ; магазин 28 кв.м (а.с.18).

26.12.2019р. Львівською міською радою прийнято ухвалу № 6107 "Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова" (а.с.31, 32).

Згідно з пп.5.2 п.5 цієї ухвали рекомендовано не здійснювати реалізацію алкогольних та слабоалкогольних напоїв у тимчасових спорудах, а також розміщувати у тимчасових спорудах заклади для проведення лотерей та заклади, що надають ломбардні послуги. Виявлення тимчасових споруд, основною діяльністю яких є торгівля алкогольними напоями, проведення лотерей або надання ломбардних послуг, є підставою для підготовки управлінням архітектури та урбаністики департаменту містобудування проекту ухвали про вилучення таких тимчасових споруд з Комплексної схеми.

Відповідно до пп.7.8 цієї ухвали замінено пункти 7.3 - 7.8 пунктами 7.3 - 7.7 та викладено їх у новій редакції; вказані норми стосуються порядку виявлення та фіксування порушення вимог законодавства при розміщенні тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, демонтажу незаконно встановлених тимчасових споруд.

Підставою позову є, на думку позивача, протиправність оскаржуваної ухвали в частині, прийняття такої без врахування інтересів осіб, яких вона стосується. Ухвала Львівської міської ради №6107 від 26.12.2019 в частині підпункту 5.2 п. 5 та підпункту 7.8 п. 7 є очевидно протиправною та незаконною, завдяки якій відповідач, як орган місцевого самоврядування, здійснив незаконне втручання у господарську діяльність. Зі змісту оскаржуваної частини ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 вбачається, що п. 5 суб`єктам підприємницької діяльності надано строк до 01.06.2020 укласти договори на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою для розміщення тимчасових споруд, зазначених у додатку до цієї ухвали, привести всю необхідну документацію на розміщення тимчасових споруд відповідно до законодавства України та отримати паспорти прив`язки тимчасових споруд. За наявності обґрунтованих підстав даний термін може бути продовжено управлінням архітектури та урбаністики департаменту містобудування, але не пізніше 31.12.2020.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що предметом розгляду у цій справі є саме надання правової оцінки оскарженим пунктам ухвали Львівської міської ради №6107 від 26.12.2019, якому буде дана оцінка при прийнятті остаточно рішення у справі.

Конкретних фактів порушення прав та інтересів фізичних чи юридичних осіб, очевидність заподіяння шкоди таким інтересам прийняттям оскаржуваної ухвали міської ради в заяві про забезпечення позову не наведено, оскільки йдеться лише про ймовірність та припущення можливості настання таких порушень без посилання на конкретні факти.

Крім того, в заяві про забезпечення адміністративного позову не наведено конкретних обґрунтувань порушення прав позивача із обов`язковим підтвердженням цього відповідними доказами, а також посилання на явну протиправність оскаржуваної ухвали, яка може бути встановлена лише під час розгляду справи по суті, що є безумовною підставою для відмови у застосуванні попереднього судового захисту у вигляді забезпечення позову.

Також позивачем належним чином не зазначено, яка саме його господарська діяльність, здійснювана з використанням тимчасової споруди, зазнає негативного впливу внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваної у справі ухвали (зокрема, у оскаржуваній ухвалі зазначається лише про тимчасові споруди, основною діяльністю яких є торгівля алкогольними напоями).

Викладене свідчить про непропорційність та не співмірність запропонованих позивачем заходів забезпечення позову.

Колегія суддів враховує співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Вимоги заяви про забезпечення позову є занадто широкими і невизначеними, що явно виходить за межі позовних вимог та за предмет судового розгляду і поширюється на невизначене коло осіб, не залучених до участі у розгляді даної справи.

При цьому, масштаб визначених позивачем заходів забезпечення фактично призведе до блокування діяльності відповідача та його органів в сфері відносин влаштування тимчасових споруд у м.Львові, а також до втручання в права та інтереси осіб, які не залучені до участі в справі.

Щодо заборони Львівській міській раді вчиняти будь-які дії спрямовані на реалізацію ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 року №6107 в частині зазначених пунктів та приймати будь-які рішення щодо заборони обмеження та заборони здійснювати реалізацію алкогольних, слабоалкогольних напоїв у тимчасових спорудах, які включені у тимчасову схему, а також вилучати тимчасові споруди із Комплексної схеми, та/або демонтувати такі до набрання відповідним рішенням суду законної сили, то суд першої інстанції вірно зазначив, і з тим погоджується апеляційний суд, що позивач не навів обставини та не надав жодних доказів, які б підтверджували намагання відповідача вчинити ці дії.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018р. у справі № 800/521/17 зазначила, що забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваної постанови до набрання законної сили судовим рішенням у справі фактично було б ухваленням рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

Колегія суддів зазначає, що суд, який застосовує заходи забезпечення позову, з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч.2 ст.2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення.

Подані ФОП ОСОБА_1 докази наявності ознак протиправності оскаржуваної ухвали відповідача не можуть вважатись підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки підлягають оцінці під час судового розгляду справи по суті.

Щодо покликання позивача на ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів, апеляційний суд зазначає, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше.

Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до ст.150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Застосовуючи заходи забезпечення позову з підстав, які законом не передбачені, судом буде допущено втручання у компетенцію органу місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 151 КАС України не допускається забезпечення позову, зокрема, шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні "Петриченко проти України" (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, цитуванні положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та висновків ЄСПЛ, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для забезпечення позову, оскільки позивачем не подано доказів очевидної протиправності оскарженого рішення та, що невжиття заходів забезпечення позову спричинить труднощі виконання або невиконання рішення суду, унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року про відмову в забезпеченні позову винесена з дотриманням норм права і не підлягає скасуванню.

керуючись ч.3 ст.243, ст.ст.308, 310, 312, 315, 316, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року про відмову у забезпеченні позову у справі № 380/2127/20 - без змін.

Постанова остаточна і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 05.06.20