Справа № 200/4047/20-а
Суддя: Михайлик А.С.
Дата ухвалення: 2020-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 р. Справа№200/4047/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Михайлик А.С. розглянув у спрощеному позовному (письмовому) провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення від 24.03.2020 № 3669 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", зобов`язання зарахувати до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період роботи на посаді медичної сестри Новожеланівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат № 39 з 13.08.2019 по 05.03.2020 та призначити пенсію за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 20.03.2020, стягнення моральної шкоди у сумі 50 000 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернулась до відповідача з заявою від 13.08.2019 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Рішенням управління від 16.08.2019 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, оскільки заявниця не мала необхідного спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років станом на 01.10.2017 та продовжувала працювати на посаді, що надає право на пенсію за вислугу років. Згідно наданих документів, спеціальний стаж заявниці, що дає право на пенсію за вислугу років станом на 01.10.2017 відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VІІІ становив 23 роки 4 місяці 17 днів.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08.11.2019 у справі № 200/12140/19-а, за позовом ОСОБА_1 , залишеного без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020 визнано протиправним та скасовано рішення Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 16.08.2019 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 та зобов`язано управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.08.2019 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

Між іншим, на думку позивача, вказаним судовим рішенням було зобов`язано відповідача зарахувати до її спеціального стажу період навчання з 01.09.1989 по 28.02.1992 у Донецькому медичному училищі та період роботи з 01.10.2017 по 12.08.2019 в Новожеланівській спеціальній загальноосвітній школі інтернаті.

Також, за висновком суду п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення № 2-р/2019 від 04.06.2019 має застосовуватись у редакції, що була чинної до внесення у неї змін Законами України № 213-VIII від 02.03.2015 та № 911-VIII від 24.12.2015 (оскільки такі зміни є неконституційними) та передбачала, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Чинна на той час редакція Постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, якою затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років передбачала, що пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.

Зазначеним вище рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційними зміни до ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення особами віку 55 років, оскільки вони нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням Основного Закону України. Збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

В той же час, після звільнення позивача 05.03.2020 та звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років повторно 20.03.2020, відповідачем прийнято рішення від 24.03.2020 про відмову в призначенні пенсії, де відповідач також вказав, що спеціальний стаж позивача складає 23 роки 4 місяці 17 днів, що не відповідає дійсності, оскільки позивач має не менше 25 років стажу роботи на посадах, що входять до Переліку, затвердженого постановою КМУ від 04.11.1993 № 909, а відтак, має право на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Занятість позивача на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років, а також навчання на відповідній спеціальності підтверджується відомостями трудової книжки позивача, дипломом, довідками.

Відповідач проти задоволення заявлених вимог заперечував, підстави незгоди навів в наданому суду відзиві на позов.

У відзиві, наданому суду відповідач вказав, що відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08.11.2019 у справі № 200/12140/19-а враховано до спеціального стажу позивача період її навчання з 01.09.1989 по 28.02.1992 у Донецькому медичному училищі та період роботи з 01.10.2017 по 12.08.2019 в Новожеланівській спеціальній загальноосвітній школі інтернаті. У той же час, її спеціальний стаж станом на 01.10.2017 склав 25 років 10 місяців 15 днів, а станом на 12.08.2019 - 27 років 8 місяців 27 днів, що недостатньо для призначення пенсії відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Відтак, спірне рішення є правомірним.

Крім цього, щодо звільнення позивача 05.03.2020, то зазначене здійснено нею на власний розсуд, відповідач не має нести відповідальність за вчинки позивача.

Позивач надала суду також відповідь на відзив, де вказала, що відповідач не мав покладати в основу оскаржуваного рішення статтю 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції, яка визнана неконституційною, оскільки фактично це свідчить про невиконання органом державної влади рішення Конституційного Суду України.

Станом на 13.03.2020, під час повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії від 13.08.2019 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08.11.2019 у справі № 200/12140/19-а, відповідач визначав спеціальний стаж позивача станом на 01.10.2017 як 27 років 8 місяців 27 днів, однак в рішенні від 24.03.2020, що оскаржується, знов вказав, що спеціальний стаж позивача склав станом на 01.10.2017 лише 23 роки 4 місяці 17 днів.

Таким чином, виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08.11.2019 у справі № 200/12140/19-а мало для відповідача не постійних характер, а разовий, що є абсурдним, при цьому повторний розгляд заяви позивача від 13.08.2019, відповідно, був лише формальністю, не ніс значимих наслідків.

Також відповідач безпідставно відмежовує періоди занятості позивача до 01.10.2017 та після цієї дати, а крім цього, взагалі не обґрунтував з яких підстав не зараховано до спеціального стажу позивача період її роботи з 13.08.2019 по 05.03.2020.

Позивач до цього ж зауважила, що звільнення з роботи є не її бажанням, а вимогою закону для призначення відповідного виду пенсії.

Сторони до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, ухвалою від 21.05.2020 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.06.2020.

Враховуючи неявку сторін до суду 09.06.2020 на підставі ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08.11.2019 у справі № 200/12140/19-а за позовом ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020 та набрало законної сили встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до відповідача, Покровського об`єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області, з заявою від 13.08.2019 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. 2 ХV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та ст. 52, п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Рішенням управління від 16.08.2019 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", п. 2 ХV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", так як заявниця не мала необхідного спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років станом на 01.10.2017 та продовжує працювати на посаді, яка дає право на пенсію за вислугу років. Згідно наданим документам, страховий стаж заявниці складав 27 років 7 місяців 24 дні, спеціальний стаж, що дає право на пенсію за вислугу років станом на 01.10.2017 відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 №2148-VІІІ - 23 роки 4 місяці 17 днів.

Судами встановлено, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_2 містить записи про навчання в Донецькому медичному училищі з 01.09.1989 по 28.02.1992, про роботу з 01.04.1992 по 02.07.1994 в Селидівській центральній лікарні, з 03.10.1994 по 31.05.2001 та з 07.04.2003 по 29.08.2011 в Камишівському психоневрологічному інтернаті, з 01.09.2011 по 12.06.2012 в Новожеланівській спеціальній загальноосвітній школі інтернаті, з 20.06.2012 по 29.08.2012 в Красноармійському районному центрі первинної медико-санітарної допомоги, з 01.09.2012 по момент розгляду справи у суді в Новожеланівській спеціальній загальноосвітній школі інтернаті.

Також судовими рішеннями встановлено, що згідно розрахунку стажу до рішення у спеціальний стаж роботи позивача враховані наступні періоди роботи позивача: з 01.04.1992 по 02.07.1994 в Селидівській центральній лікарні, з 03.10.1994 по 31.05.2001 та з 07.04.2003 по 29.08.2011 в Камишівському психоневрологічному інтернаті, з 20.06.2012 по 29.08.2012 в Красноармійському районному центрі первинної медико-санітарної допомоги, з 01.09.2011 по 12.06.2012, з 01.09.2012 по 30.09.2017 в Новожеланівській спеціальній загальноосвітній школі інтернаті. До спеціального стажу відповідачем не враховані періоди роботи позивача після 30.09.2017 та період навчання в Донецькому медичному училищі з 01.09.1989 по 28.02.1992.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08.11.2019 у справі № 200/12140/19-а визнано протиправним та скасовано рішення Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 16.08.2019 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 та зобов`язано управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.08.2019 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", п. 2 ХV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

За викладеними в рішенні у цій справи висновками суду, до спеціального стажу позивача відповідачем не враховано період навчання в Донецькому медичному училищі з 01.09.1989 по 28.02.1992, втім, позивач з 01.09.1989 по 28.02.1992 навчалася у Донецькому медичному училищі, що підтверджується записом в трудовій книжці серії НОМЕР_2 позивача та дипломом серії НОМЕР_3 , що є достатньою підставою для зарахування такого періоду до стажу позивача.

Також судом зазначалось, що при вирішенні питання щодо наявності у позивача права на призначення пенсії за вислугу років, відповідач мав керуватися редакцією пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" без врахування змін, що визнані неконституційними рішенням Конституційного суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019.

Водночас, у рішенні суду вказувалось, що важливою умовою для призначення пенсії за вислугу років є звільнення з посад, що дають право на зарахування до спеціального стажу роботи та входять до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909. Так, судами зауважувалось на тому, що позивач, як на день звернення до відповідача про призначення пенсії за вислугу років, так і на час звернення до суду, працювала на посаді медичної сестри, яка дає право на цю пенсію, а отже, позовні вимоги про призначення пенсії були передчасними та необґрунтованими.

13.03.2020 відповідачем прийнято рішення № 3669, яким на виконання рішення суду у справі №200/12140/19-а повторно розглянуто заяву позивача від 13.08.2019 та враховано до спеціального стажу позивача на виконання рішення суду від 08.11.2019 період навчання позивача з 01.09.1989 по 28.02.1992 у Донецькому медичному училищі та період роботи з 01.10.2017 по 12.08.2019 в Новожеланівській спеціальній загальноосвітній школі інтернаті. Відповідачем у рішенні вказано, що станом 12.08.2019 страховий стаж заявниці складає 27 років 7 місяців 24 дні, спеціальний - 27 років 8 місяців 27 днів. Втім, у призначенні пенсії позивачу відмовлено, оскільки позивач на дату звернення за призначенням пенсії продовжувала працювати на посаді, яка дає право на цю пенсію, що не відповідає Закону України "Про пенсійне забезпечення".

05.03.2020 позивач згідно записів її трудової книжки звільнена за власним бажанням з посади медичної сестри Новожеланівської спеціальної загальноосвітньої школи інтернату, де працювала на момент розгляду справи № 200/12140/19-а.

20.03.2020 позивач знов звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням відповідача від 24.03.2020 № 3669 (копія якого додана позивачем до позовної заяви та яке визначено нею як оскаржуване рішення) за наслідком розгляду заяви позивача від 20.03.2020 відмовлено у призначенні пенсії. Вказано, що відповідно до п. 2.1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особам, які на день набрання чинності (01.10.2017) Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Вказано, що страховий стаж заявниці складає 28 років 3 місяці 24 дні, спеціальний станом 01.10.2017 - 23 роки 4 місяці 17 днів, а отже підстав для призначення пенсії позивачу відповідно до п. «е» ст. 55 Законом України "Про пенсійне забезпечення" немає.

При цьому, відповідачем надано суду копії рішень про відмову позивачу в призначенні пенсії (за її заявою від 20.03.2020) від 24.03.2020 № 2180 та від 24.03.2020 № 3669, де «№3669» виправлено вручну на «№2180». Так, у рішенні від 24.03.2020 № 2180 зазначено, що страховий стаж заявниці становить 28 років 3 місяці 24 дні, спеціальний стаж станом на 01.10.2017 - 25 років 10 місяці 15 днів (з урахуванням навчання з 01.09.1989 по 28.02.1992), станом на 12.08.2018 - 27 років 8 місяців 27 днів, у зв`язку з чим підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", п. 2 ХV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" немає, оскільки позивач не має необхідного станом на 01.10.2017 спеціального стажу 26 років 6 місяців та не досягла 55 років. Водночас, у рішенні від 24.03.2020 № 3669, де «№3669» виправлено відповідачем вручну на «№2180» вказано, що страховий стаж позивача складає 28 років 3 місяці 24 дні, спеціальний стаж станом на 01.10.2017 - 23 роки 4 місяці 17 днів, за обставин чого позивач немає необхідного для призначення пенсії станом на 01.10.2017 спеціального стажу.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ, ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV (далі - Закону № 1058-IV).

Відповідно до статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до п.п. 2-1, 16 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" набрав чинності 11.10.2017.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII)

Згідно зі ст. 7 Закону № 1788-XII звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується.

Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

За приписами ст. 52 цього Закону право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Відповідно до абз. 1 п. "е" ст. 55 Закон № 1788-XII із змінами, внесеними згідно із Законом № 911-VIII від 24.12.2015, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, зокрема, з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - за наявності спеціального стажу не менше 26 років 6 місяців.

Цією нормою до внесення змін згідно із Законом № 911-VIII від 24.12.2015, тобто у редакції Закону № 213-VIII від 02.03.2015, передбачалось право таких осіб на пенсію за вислугу років незалежно від віку.

Пункт «е» ст. 55 Закону № 1788-XII у редакції, що діяла до внесення змін в цей Закон Законами № 213-VIII від 02.03.2015 та № 911-VIII від 24.12.2015, тобто до 01.04.2015, визначав, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі - Постанова № 909) затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік).

Згідно з цим переліком до таких робіт належить, крім інших, робота лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у таких закладах: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепід служби, Держпраці, Держпродспожив служби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Під час дії редакції п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII, чинної до 01.04.2015, пункт 2 Постанови № 909 у редакції від 28.12.2012, яка діяла по 13.08.2015, передбачав, що пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.

З 14.08.2015 редакція Постанови № 909 (п. 2) передбачала умови призначення пенсії аналогічні тим, що визначались п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII у редакції Закону № 213-VIII від 02.03.2015, а з 22.04.2016 - тим, які передбачались п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII у редакції Закону № 911-VIII від 24.12.2015.

Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Вказано, що вказані положення, які визнані неконституційними втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У цьому рішенні Конституційного Суду України викладено висновки, що положення, зокрема, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Зазначено також, що положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213 щодо, крім іншого, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Частинами 1, 3 статті 44 Закону № 1058 передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за N 1566/11846.

Перелік документів, що додаються до заяви про призначення, перерахунку та поновлення пенсії визначений Розділом 2 цього Порядку.

Згідно пункту 4.1 Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку).

Пунктом 4.2 цього Порядку також передбачено право органу, що призначає пенсію, вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Пунктом 4.7 Порядку передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ

При наданні оцінки рішенню про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" суд виходить з наступного.

Як вже зазначалось, Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII. У рішенні також вказувалось, що вказані положення, які визнані неконституційними втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення № 2-р/2019 від 04.06.2019 діє у редакції від 09.12.2012, що була чинною до 01.04.2015, тобто до внесення у неї змін Законами № 213-VIII від 02.03.2015 та № 911-VIII від 24.12.2015.

Редакція п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII від 09.12.2012 передбачала, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Пункт 2 Постанови № 909 у редакції від 28.12.2012, чинній під час дії редакції п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII, чинної, в свою чергу, до 01.04.2015, передбачав, що пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.

Внесені в подальшому зміни до п. 2 Постанови № 909, аналогічні тим, що внесені до п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII Законами № 213-VIII від 02.03.2015 та № 911-VIII від 24.12.2015, які визнані неконституційними, а, отже, і внесені з 14.08.2015 зміни до Постанови № 909 в цій частині (п. 2) є також такими, що не відповідають Конституції України.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Таким чином, суд не застосовує редакцію п. 2 Постанови № 909 у редакції від 14.08.2015 та керується його редакцією від 28.12.2012.

З аналізу наведеного, та враховуючи п.п. 2-1, 16 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV вбачається, що позивач станом на час звернення до відповідача із заявою від 20.03.2020 про призначення пенсії за вислугу років могла претендувати на призначення такої пенсії відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" незалежно від віку у разі, якщо на день набрання чинності 11.10.2017 Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII мала вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений, ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", тобто спеціальний стаж роботи не менше 25 років на посадах працівника освіти, охорони здоров`я і соціального захисту за Переліком, затвердженим Постановою № 909.

У відповідності до ч. 2 ст. 7 Закону № 1788-XII пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

05.03.2020 позивач згідно записам її трудової книжки звільнена за власним бажанням з посади медичної сестри Новожеланівської спеціальної загальноосвітньої школи інтернат (№ 39), 20.03.2020 звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

За наслідком розгляду заяви позивача від 20.03.2020 відповідачем прийнято рішення від 24.03.2020, однак, номери цього/цих рішень різняться між тими, що надав відповідач позивачу та надав відповідач до суду.

Підстави прийняття різних рішень за різними номерами за наслідком розгляду однієї тої самої заяви позивача від 20.03.2020 про призначення пенсії суду відповідачем не повідомлені.

Зазначені рішення містять також різне мотивування відмови у призначенні пенсії. Так, у рішенні відповідача від 24.03.2020 № 3669, що надавалось відповідачем позивачу, та у наданому відповідачем суду рішенні від 24.03.2020 № 3669, де «№3669» виправлено відповідачем вручну на «№2180», вказувалось, що спеціальний стаж заявниці складав станом 01.10.2017 - 23 роки 4 місяці 17 днів, а отже підстав для призначення пенсії позивачу відповідно до п. «е» ст. 55 Законом України "Про пенсійне забезпечення" немає. При цьому, у наданому суду відповідачем рішенні від 24.03.2020 № 2180 зазначено, що спеціальний стаж заявниці станом на 01.10.2017 складає 25 років 10 місяці 15 днів (з урахуванням навчання з 01.09.1989 по 28.02.1992), станом на 12.08.2018 - 27 років 8 місяців 27 днів, у зв`язку з чим підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", п. 2 ХV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" немає, оскільки позивач не має необхідного станом на 01.10.2017 спеціального стажу 26 років 6 місяців та не досягла 55 років.

Суд зауважує, що з наведених документів неможливо встановити підстав, з яких відповідач викладає у вказаних рішенням та відзиві на позов фактично різну позицію щодо зарахування або незарахування до спеціального стажу позивача періоду її навчання з 01.09.1989 по 28.02.1992 та, відповідно, стосовно різного визначення розміру спеціального стажу позивача станом на час набрання чинності 11.10.2017 Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII.

Однак, враховуючи обставини, встановлені у рішенні суду від 08.11.2019 у справі (№ 200/12140/19-а), що набрало законної сили, та висновки суду, викладені у цьому рішенні, а також беручи до уваги наявні в матеріалах даної справи документи (№ 200/4047/20-а), суд дійшов висновку про те, що станом на час набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII спеціальний стаж позивача становив більше 25 років, оскільки до нього має бути врахований, крім інших, період навчання позивача з 01.09.1989 по 28.02.1992.

Не є спірною обставиною у цій справі факт набуття позивачем спеціального стажу станом на час набрання чинності Законом від 03.10.2017 № 2148-VIII на посадах, що віднесені до Переліку, затвердженого Постановою № 909.

Враховуючи наведене, суд вважає безпідставними доводи відповідача про відсутність у позивача необхідного станом на час набрання чинності Законом від 03.10.2017 № 2148-VIII спеціального стажу та недосягнення нею 55-річного віку як підставу для відмови у призначенні пенсії за вислугу років за п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Беручи до уваги вказане та невідповідність рішення відповідача про відмову в призначенні позивачу пенсії статті 2 КАС України, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 24.03.2020 № 3669/№ 2180 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

При вирішенні вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити їй пенсію за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" суд виходить із наступного.

Визначені відповідачем підстави відмови у призначенні позивачу пенсії є незаконними, інші підстави для відмови у її призначенні відповідачем не викладались, при цьому, відповідачем за наслідком розгляду заяви позивача з невідомих підстав та всупереч Порядку № 22-1 прийнято декілька різних за змістом та номерами рішень. Водночас, при розгляді документів позивача відповідач мав лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки та мав прийняте передбачене законом рішення про призначення позивачу пенсії. Зважаючи безпідставність відмови у призначенні пенсії та беручи до уваги наведене вище, а також, що судовий захист має бути ефективним, суд дійшов висновку про те, що в даному випадку відповідач не наділений дискреційними повноваженням, а тому вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити їй пенсію за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 6 березня 2019 року у справі № 1640/2594/18, від 20 серпня 2019 року у справі № 813/2273/18, від 23 січня 2020 року у справі № 580/1617/19.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача зарахувати до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період роботи на посаді медичної сестри Новожеланівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат № 39 з 13.08.2019 по 05.03.2020 суд зауважує, що у рішеннях, прийнятих за наслідком розгляду заяви позивача від 20.03.2020 про призначення пенсії за вислугу років та у відзиві на позов взагалі не наведено підстав для незарахування цього періоду до спеціального стажу.

Згідно наданого суду відповідачем розрахунку стажу позивача, до її спеціального стажу зараховано період роботи на посаді медичної сестри Новожеланівської спеціальної загальноосвітньої школи інтернату а по 12.08.2019 включно. Період роботи позивача на цій самій посаді у вказаній установі з 13.08.2019 по 05.03.2020 до її спеціального стажу відповідачем не враховано.

Записами трудовій книжки позивача підтверджено факт роботи позивача з 12.08.2019 по 05.03.2020 на посаді медичної сестри Новожеланівської спеціальної загальноосвітньої школи інтернату № 39.

Беручи до уваги вказане, а також приписи пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та те, що робота позивача у період з 13.08.2019 по 05.03.2020, яка підтверджена наявними в матеріалах справи документами, належить до Переліку тих, що дають право на призначення пенсії за вислугу років, затвердженому Постановою № 909, суд дійшов висновку про обґрунтованість відповідних позовних вимог.

Стосовно вимог позивача про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, обґрунтування розміру заявленої моральної шкоди, а також інші обставини, що мають значення для вирішення вимоги відшкодування немайнової шкоди.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Всупереч вимог цієї статі позивачем не доведені обставини зазнання нею моральної шкоди, через що позовні вимоги про її стягнення задоволенню не підлягають.

Отже, заявлений позивачем позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, згідно з п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

З огляду на задоволення усіх позовних вимог, окрім вимог про стягнення моральної шкоди, за яку судовий збір не справляється, сплачений позивачем судовий збір у сумі 840,80 грн. підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача повністю.

Частиною 1 статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до положень даної статті, суд має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, проте це вказане не є обов`язком. Підстав для встановлення судового контролю за виконанням відповідачем рішення суду та зобов`язання надання звіту про виконання судового рішення в порядку частини 1 статті 382 КАС України у справі № 200/4047/20-а судом не встановлено.

З огляду на таке, суд відмовляє в задоволенні вимог щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі № 200/4047/20-а шляхом зобов`язання подати звіт про виконання рішення суду.

При цьому, щодо вимог позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду від 08.11.2019 (у справі № 200/12140/19-а) суд зауважує, що згідно частини 1 статті 382 КАС України контроль за виконанням рішення встановлює суд у тому складі, який ухвалив це судове рішення в адміністративній справі, тобто, така заява має вирішуватись у межах справи № 200/12140/19-а.

Беручи до уваги викладене вище, на підставі положень Законів України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення" та керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 24.03.2020 № 3669/№ 2180 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язати Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити пенсію за вислугою років ОСОБА_1 відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 20.03.2020.

Зобов`язати Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період роботи ОСОБА_1 на посаді медичної сестри Новожеланівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат № 39 з 13.08.2019 по 05.03.2020.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Покровського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п. 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню короновірусної хвороби (COVID-19).

Згідно з пп. 15.5 п. 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відомості про сторін:

ОСОБА_1 (позивач) - ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Покровське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Донецької області (відповідач) - , місцезнаходження: 85323, Донецька обл., м. Мирноград, вул. Центральна, 13.

Суддя А.С. Михайлик