Справа № 420/3738/19
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2020-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 р.м. ОдесаСправа № 420/3738/19

Головуючий в І інстанції: Юхтенко Л.Р.

Дата та місце ухвалення рішення: 17.10.2019 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

за участю секретаря - Коваль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак», Головного управління ДФС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року по справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року Приватне акціонерне товариство «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області, в якому позивач просив: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 10.06.2019 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області № від 10.06.2019 року в частині нарахування штрафних санкцій або пені за порушення строку розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності за контрактом від 19.07.2018 року № 19/07/18, укладеному з REDMOND SALES LP (Scotland, United Kingdom) в розмірі 109664,20 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Також, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі направлення від 18.04.2019 року № 2379/14-02, відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, згідно наказу ГУДФС в Одеській області № 2933 від 17.04.2019 року та повідомлень ПАТ «ПУМБ», у період з 25.04.2019 року по 06.05.2019 року відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» з питання дотримання валютного законодавства за контрактами від 01.03.2018 року № 01/03/18, від 19.02.2018 року № 19/02/18, від 18.05.2018 року № 18/05/18, від 19.07.2018 року № 19/07/18, від 25.06.2018 року № DANU B07/18 за період діяльності з 04.04.2018 року по дату закінчення документальної позапланової перевірки, за наслідками якої складено акт № 912/15-32-14-02/00383716 від 13.05.2019 року.

Відповідно до висновків зазначеного акту перевірки встановлені наступні порушення з боку позивача:

- ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» в частині недотримання термінів розрахунків за операціями, здійсненими на умовах відстрочення поставки в сумі 4200 дол. США за контрактом від 18.05.2018 року № 18/05/18, укладеним з ООО «Капаксолит-М» (Молдова);

- ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» в частині недотримання термінів надходження валютної виручки за договором від 19.07.2018 року № 19/07/18 у сумі 11600 євро, укладеним з компанією з REDMOND SALES LP (Scotland, United Kingdom);

- встановлено прострочену дебіторську заборгованість у сумі 4200 дол. США за контрактом від 18.05.2018 року № 18/05/18, укладеним з ООО «Капаксолит-М» (Молдова), та 11600 євро за договором від 19.07.2018 року № 19/07/18, укладеним із компанією REDMOND SALES LP (Scotland, United Kingdom).

На підставі зазначеного акту перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 10 червня 2019 року, відповідно до якого до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі, за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у сумі 166401,04 грн.

Відповідно до розрахунку пені за порушення вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», позивачу нараховано суму пені за контрактом від 18.05.2018 року № 18/05/18, укладеним з ООО «Капаксолит-М» (Молдова), у розмірі 56736,84 грн. (кількість прострочених днів 162, граничний термін поставки - 25.11.2018 року) та за контрактом від 19.07.2019 року № 19/07/18, укладеним з REDMOND SALES LP (Scotland, United Kingdom), у розмірі 109664,20 грн. (кількість прострочених днів 100, граничний термін поставки - 26.01.2019 року), разом 166401,04 грн.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням - рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Що стосується нарахованої пені оскаржуваним податковим повідомленням - рішенням за порушення вимог ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» за контрактом від 19.07.2018 року № 19/07/18, укладеному з REDMOND SALES LP (Scotland, United Kingdom), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР (чинний на момент виникнення спірних правовідносин (втратив чинність на підставі Закону № 2473-VIII від 21.06.2018 року)), виручка резидентів у іноземній валюті від експорту продукції підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) такої продукції, що експортується, а в разі експорту робіт, транспортних послуг - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання транспортних послуг.

Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Виручка резидента за експортним зовнішньоекономічним договором (контрактом) вважається перерахованою на його банківський рахунок за заявою резидента, якщо належна сума врегульована Експортно-кредитним агентством.

Вимоги частини першої цієї статті не поширюються на експорт послуг (крім транспортних і страхових), прав інтелектуальної власності, авторських та суміжних прав.

Банки мають право вимагати від резидентів перекладу на українську мову складених іноземною мовою документів, у тому числі рахунка (інвойсу), крім викладених англійською мовою, а також викладених іноземною мовою з одночасним викладенням українською (англійською) мовою.

При поміщенні товарів у митний режим переробки за межами митної території строк повернення цих товарів або продуктів їх переробки на митну територію України у митному режимі імпорту визначається відповідно до Митного кодексу України.

Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 4 цього ж Закону порушення резидентами, крім суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, 19 липня 2018 року між позивачем (Продавець) та REDMOND SALES LP (Scotland, United Kingdom) (Покупець) укладено договір № 19/07/18, відповідно до умов якого Продавець зобов`язується передати, а Покупець прийняти та оплатити обладнання б/у, загальна кількість товару, який підлягає поставці за договором визначається у специфікації.

Загальна вартість договору 11600 євро (п. 2.4 договору).

Відповідно до п. 3.1 цього договору, поставка товару здійснюється автотранспортом Покупця на склад Покупця відповідно до міжнародних правил Інкотермс-2000, EXW (склад продавця).

Право власності на товар переходить в момент передачі товару Покупцю.

Вантажовідправник товару та його реквізити зазначені в п. 3.2 договору.

Згідно з п. 3.5 цього договору, Продавець передає Покупцю разом з товаром такі документи: рахунок-фактуру, товарно-транспортну накладну, специфікацію.

Позивачем надано суду копію рахунку-фактури вих. № 05/1 від 19.07.2018 року на підтвердження передачі обладнання за цим договором.

Законодавчо встановлений граничний термін за вказаним договором - 26.01.2019 року.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 14.11.2018 року до Договору № 19/07/18 від 19.07.2018 року цей договір розірвано з 14.11.2018 року.

Відповідно до п. 2 вказаної додаткової угоди повернення обладнання здійснюється на підставі акту прийому-передачі, який оформлений сторонами 14.11.2018 року.

Матеріалами справи підтверджено, що обладнання було повернуто відправнику, ввезене в Україну та поміщене на митний склад позивача у м. Ізмаїл, де зберігається по теперішній час, що підтверджується МД № UA500480/2018/001905 від 20.11.2018 року, оформлена в режимі ІМ « 74» ДЕ на суму 11600 євро.

Тобто, зобов`язання компанії REDMOND SALES LP по оплаті зазначеного обладнання припинені до закінчення законодавчо встановленого граничного терміну.

За таких обставин, враховуючи те, що зобов`язання сторін за контрактом № 19/07/18 від 19.07.2018 року були припинені в межах встановленого законом граничного строку, а експортовані товари повернуті в Україну, експортна операція вважається такою, що не здійснена, а тому, позивачем не отримано кошти за зазначений товар та відповідно не порушено граничні строки розрахунків з операціями експорту товарів.

При цьому, колегія суддів враховує, що вказані вище первинні документи були надані позивачем до заперечень на акт оскаржуваної перевірки, а тому, у відповідності до вимог п. 44.7 ст. 44, п. 86.7 ст. 86 Податкового кодексу України мали бути враховані при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.

Посилання відповідача на те, що повернення обладнання не визнається контролюючим органом, оскільки митна декларація № UA500480/2018/001905 від 20.11.2018 року, на підставі якої було здійснено повернення обладнання, була оформлена в режимі ІМ « 74» ДЕ, в той час, як відповідно до п. 2.6 розділу 2 Інструкції про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, затвердженою постановою НБУ від 24.03.1999 року № 136, банк знімає з контролю операцію, якщо відбудеться повернення товару на підставі інформації про зазначену операцію в реєстрі МД (яка оформлюється з використання МД типу ІМ-40 «Імпорт», ІМ-41 «Реімпорт», ІМ -75 «Відмова на користь держави», ІМ-76 «Знищення або руйнування»), вірно відхилені судом першої інстанції, оскільки зазначене у наведеному пункті є не вичерпаним переліком випадків, коли операція може бути знята з контролю.

Так, як вірно наголошено судом першої інстанції, згідно цього ж п. 2.6 р. 2 наведеної Інструкції якщо немає інформації про зазначену операцію в реєстрі МД, то додатковою підставою для зняття експортної операції резидента з контролю може бути повідомлення митного органу, а також засвідчена в установленому законодавством України порядку копія зазначеної МД, що отримані на запит цього резидента.

На підтвердження факту того, що обладнання було повернуто відправнику, ввезене в Україну та поміщене на митний склад позивача у м. Ізмаїл, де зберігається по теперішній час, позивачем, як відповідачу, так і до суду, надано МД № UA500480/2018/001905 від 20.11.2018 року, оформлена в режимі ІМ « 74» ДЕ на суму 11600 євро.

Відповідно до Класифікатора митних режимів, за кодом митного режиму 74 визначається митний склад (для іноземних товарів).

Позивачем надано суду копію договору консигнації № ЕС-16-136/1 від 12.05.2016 року, укладений між ПрАТ «ІЗТВ «Дунай-Пак» (Консигнатор) та REDMOND SALES LP (Scotland, United Kingdom) (Консигнант), згідно якого Консигнант поставляє вантажі - товар на митний склад Консигнатора для подальшого відвантаження за реквізитами, вказаними Консигнантом.

Відповідно до п. 7.1 цього договору, товар, переданий Консигнатору є власністю Консигнатора до моменту його передачі покупцю.

Таким чином, у зв`язку з передачею обладнання на митний склад позивача, позивач є власником цього обладнання.

Згідно з ч. 1 ст. 121 Митного кодексу України митний склад - це митний режим, відповідно до якого іноземні або українські товари зберігаються під митним контролем із умовним повним звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 125 Митного кодексу України строк зберігання товарів у митному режимі митного складу не може перевищувати 1095 днів від дня поміщення цих товарів у зазначений митний режим.

Іноземні товари, що зберігаються в митному режимі митного складу, до закінчення строку їх придатності або строків зберігання, установлених частинами першою і другою цієї статті, повинні бути задекларовані для ввезення на митну територію України в іншому митному режимі або реекспортовані. Якщо іноземні товари під час зберігання в митному режимі митного складу були зіпсовані або ушкоджені внаслідок аварії чи дії обставин непереборної сили, такі товари за умови належного підтвердження зазначених фактів дозволяється декларувати для вільного обігу на митній території України так, ніби вони були ввезені в зіпсованому (ушкодженому) стані.

Матеріалами справи підтверджено, що встановлений кодексом строк на зберігання цього обладнання у митному режимі митного складу ще не сплинув.

Згідно з ст. 128 Митного кодексу України допускається передача права власності на іноземні товари, поміщені у митний режим митного складу. Інформація про власника таких товарів надається органу доходів і зборів під час випуску зазначених товарів з митного складу. Якщо зміна власника товару передбачає вивезення товару з території України, таке вивезення здійснюється на підставі нових товаросупровідних документів і митної декларації (документа, що її замінює).

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний товар був повернутий позивачу, що свідчить про відсутність порушень ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» та відповідно про відсутність у відповідача підстав для застосування до позивача пені згідно ст. 4 цього Закону.

В поданій апеляційній скарзі відповідачем жодним чином не спростовуються наведені обставини.

Колегія суддів наголошує, що в апеляційній скарзі відповідач посилається лише на висновки акта перевірки та не вказує, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження судом першої інстанції доказів і встановлення обставин у справі та застосування норм права.

Що стосується нарахованої пені оскаржуваним податковим повідомленням - рішенням за порушення вимог ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» за контрактом від 18.05.2018 року № 18/05/18, укладеним позивачем з ООО «Капаксолит-М» (Молдова), колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, ПрАТ «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» (Покупець) був укладений контракт 18.05.2018 року № 18/05/18 з ООО «Капаксолит-М» (Продавець), відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати, а Покупець сплатити та прийняти прес Б4-К1-01 б/у, найменування товару, кількість, ціна, умови та термін постачання вказуються в Специфікаціях до цього Контракту. Товар оплачується Покупцем в дол. США. Загальна сума контракту 4200 дол. США.

На виконання умов цього контракту від 18.05.2018 року № 18/05/18 та Специфікації № 1 від 18.05.2018 року, Покупцем 29.05.2018 року була здійснена передоплата на рахунок Компанії ООО «Капаксолит-М» в сумі 4200 дол. США.

Законодавчо встановлений термін отримання продукції - 25.11.2018 року, проте, товар не був поставлений до цього терміну.

В акті перевірки, на підставі якого прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, зазначено, що ПрАТ «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» порушено вимоги ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», внаслідок недотримання термінів розрахунків за операціями, здійсненими на умовах відстрочення поставки у сумі 4200 дол. США за контрактом від 18.05.2018 року № 18/05/18 за період з 26.11.2018 року по 06.05.2019 року (162 дні) у сумі 4200 дол. США, що за курсом НБУ складає 116742,47 грн.

Як в заявленому позові, так і в поданій апеляційній скарзі, позивач посилається на те, що ним не було допущено порушення вказаного Закону, оскільки за імпортним контрактом № 18/05/18 від 18.05.2018 року, укладеним з ООО «Капаксолит-М», операція з перерахування коштів за цим контрактом у розмірі 4200 доларів США на користь ООО «Капаксолит-М» не перевищує еквіваленту 150000 грн. за курсом НБУ на день перерахування та відповідно до п. 22 Розділу ІІ «Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті», затвердженого постановою Правління НБУ від 02.01.2019 року № 5, є незначною та відповідні граничні строки на такі операції не поширюються.

Проте, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно відхилені вказані доводи позивача, при цьому, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР (чинний на момент виникнення спірних правовідносин (втратив чинність на підставі Закону № 2473-VIII від 21.06.2018 року)), імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

При застосуванні розрахунків щодо імпортних операцій резидентів у формі документарного акредитиву строк, передбачений частиною першою цієї статті, діє з моменту здійснення уповноваженим банком платежу на користь нерезидента.

Строк та умови завершення імпортної операції без увезення товару на територію України визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України.

Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Статтею 4 цього Закону встановлено, що порушення резидентами, крім суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

21 червня 2018 року прийнято Закон України «Про валюту України та валютні операції» № 2473-VIII, який визначає правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та встановлює відповідальність за порушення ними валютного законодавства.

Метою цього Закону є забезпечення єдиної державної політики у сфері валютних операцій та вільного здійснення валютних операцій на території України.

Відповідно до ч. 5 ст. 13 цього Закону порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно із цією статтею, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару) у національній валюті (у разі здійснення розрахунків за зовнішньоекономічним договором (контрактом) у національній валюті) або в іноземній валюті, перерахованій у національну валюту за курсом Національного банку України, встановленим на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).

Постановою Правління Національного Банку України від 02.01.2019 року № 5 затверджено Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті.

Вказаним Положенням дійсно збільшено граничний строк розрахунків та розмір операції.

Так, відповідно до п. 21 Розділу ІІ вказаного Положення граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 365 календарних днів.

У пункті 22 розділу ІІ цього Положення зазначено, що граничні строки розрахунків, зазначені в пункті 21 розділу II цього Положення: 1) не поширюються на операцію з експорту, імпорту товарів (уключаючи незавершені розрахунки за операцією), сума якої (в еквіваленті за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком на дату здійснення операції) є меншою, ніж розмір, установлений для фінансових операцій, що підлягають обов`язковому фінансовому моніторингу згідно із законодавством у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (далі в розділі II цього Положення - незначна сума), крім дроблення операцій з експорту товарів або дроблення валютних операцій; 2) застосовуються з урахуванням установлених Національним банком за поданням Кабінету Міністрів України, відповідно до абзацу другого частини першої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» (далі - Закон про валюту), винятків та (або) особливостей для окремих товарів, та (або) галузей економіки.

В той же час, постановою Правління НБУ «Про затвердження Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів» № 7 від 02 січня 2019 року затверджена зазначена Інструкція та пунктом 2 постанови передбачено, що граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, визначені в пункті 21 розділу II Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02 січня 2019 року № 5 (далі - Положення про заходи захисту), поширюються на незавершені операції резидента з експорту та імпорту товарів, за якими до 07 лютого 2019 року не встановлено банком порушення 180-денного строку розрахунків (або строків, визначених у висновках центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики, виданих на перевищення встановлених законодавством України строків розрахунків).

Разом з цим, матеріалами справи підтверджено, що на час набуття чинності Положення про заходи захисту, за операцією позивача з ООО «Капаксолит-М» банком вже було встановлено порушення 180-денного строку розрахунків.

Так, законодавчо встановлений термін отримання продукції - 25.11.2018 року, проте, товар не був поставлений до цього терміну.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дія цієї норми не розповсюджується на вказані правовідносини.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо помилковості доводів позивача, які ним наведені також і в поданій апеляційній скарзі, стосовно того, що п. 2 постанови № 7 від 02 січня 2019 року Правління НБУ регулює тільки дію пункту 21 розділу ІІ Положення про заходи захисту, в той час, як до спірних правовідносин має бути застосований п. 22 розділу ІІ Положення про заходи захисту, оскільки пункт 22 розділу ІІ цього Положення є кореспондуючою нормою до пункту 21 розділу ІІ цього Положення.

Крім того, як в заявленому позові, так і в поданій апеляційній скарзі, позивач посилається на те, що до нього не може бути застосована міра відповідальності, оскільки зобов`язання позивача перед ООО «Капаксолит-М» були частково припинені шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог згідно з угоди № 1 від 05.02.2019 року та наразі заборгованість перед зазначеним нерезидентом складає 951,77 дол. США, про що було повідомлено відповідача у запереченнях до акту, але відповідач відмовився їх приймати до уваги, посилаючись на те, що зазначені вимоги не були однорідними.

Оцінюючи вказані доводи позивача колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статей 627, 628 Цивільного кодексу України сторони вільні у виборі виду договору та його умов, а згідно зі статтею 629 цього Кодексу укладений договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Наведені вище норми цивільного законодавства в контексті спірних правовідносин кореспондуються із положеннями частини 4 статті 6 та частини 1 статті 14 спеціального Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 року № 959-ХІІ (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), якими передбачено, що суб`єкти ЗЕД мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім прямо або у винятковій формі заборонених законами України. Крім того, всі суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право самостійно визначати форму розрахунків по зовнішньоекономічних операціях з-поміж тих, що не суперечать законам України та відповідають міжнародним правилам.

Так, одним із способів припинення зобов`язань у цивільному праві є зарахування, при якому погашаються зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, або невстановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги (стаття 601 ЦК України).

Аналогічні положення містяться в частині третій статті 203 Господарського кодексу України, згідно з якою господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Отже, залік (або зарахування) зустрічних однорідних вимог контрагентів є одним із законних засобів врегулювання сторонами своїх взаємних зобов`язань. Водночас, для проведення зарахування необхідна сукупність певних умов, а саме: вимоги повинні бути зустрічними (тобто такими, що випливають зі взаємних зобов`язань між двома особами) та однорідними (як правило, йдеться про взаємні вимоги грошових сум в одній і тій самій валюті); має настати строк виконання за всіма зустрічними вимогами.

Зарахування є односторонньою операцією, для якої достатньо заяви однієї сторони. Проте, воно може здійснюватися за згодою обох сторін - у разі підписання ними угоди про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Відповідно, зарахування вважається вчиненим із дати підписання заяви однією стороною або угоди - обома.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що випадки, у яких суб`єктам господарювання забороняється припиняти зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, мають бути визначені виключно в законах України.

Однак, жодних обмежень на використання такого способу розрахунку за зовнішньоекономічними операціями законами України не передбачено.

Згідно з пунктом 1.11 Інструкції про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 24 березня 1999 року № 136, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 28 травня 1999 року за № 338/3631, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, експортна, імпортна операції можуть бути зняті з контролю за наявності належним чином оформлених документів про припинення зобов`язань за цими операціями зарахуванням, якщо: вимоги випливають із взаємних зобов`язань між резидентом і нерезидентом, які є контрагентами за цими операціями; вимоги однорідні; строк виконання за зустрічними вимогами настав або не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги; між сторонами не було спору щодо характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання тощо.

Таким чином, спеціальними законами, Цивільним та Господарським кодексами України не заборонено, а окремими з них - навіть прямо передбачено зарахування зустрічних однорідних вимог як вид припинення зобов`язання за зовнішньоекономічними договорами.

Чинним законодавством також не заборонено та не обмежено законні форми розрахунків за зовнішньоекономічними операціями, що не передбачають, власне, надходження іноземної валюти на рахунок резидента.

При цьому, виконання зобов`язань резидента України перед нерезидентом за зовнішньоекономічним контрактом шляхом зарахування зустрічних грошових вимог за наявності належним чином оформлених документів є підставою для зняття банком із контролю експортно-імпортної операції, вчинюваної ним відповідно до Інструкції № 136.

Висновки суду у даній справі відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 31.01.2020 року у справі № 1340/3649/18.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, 04 січня 2019 року між ПрАТ «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів» та ООО «Капаксолит-М» укладено угоду № 1 про розірвання контракту № 18/05/18 від 18.05.2018 року, у зв`язку з неможливістю виконання зобов`язань Продавця, Сторони домовились розірвати контракт № 18/05/18 від 18.05.2018 року та пунктом 2 цієї угоди зазначено, що ООО «Капаксолит-М» зобов`язується на протязі трьох банківських днів здійснити повернення отриманого авансу в сумі 4200 дол. США.

Крім того, 04 січня 2019 року між ПрАТ «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів» та ООО «Капаксолит-М» укладено угоду № 1 про розірвання договору № 035/ДК-17 від 07.12.2017 року, згідно якої, а також відповідно до акту звірки взаєморозрахунків, переплата ООО «Капаксолит-М» за послуги по виготовленню кришки СКО, які не були здійснені склала 3248,23 дол. США.

В свою чергу, відповідно до угоди № 1 про залік взаємних вимог від 05 лютого 2019 року ПрАТ «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів» «Дунай-Пак» зараховує суму в розмірі 3248,23 дол. США на рахунок часткового повернення передоплати за договором № 18/05/18 від 18.05.2018 року та ООО «Капаксолит-М» зараховує суму в розмірі 3428,23 дол. США на рахунок повернення передоплати за договором № 035/ДК-17 від 07.12.2017 року.

Таким чином, з наведених вище умов контрактів та угод до цих контрактів вбачається, що за контрактом № 18/05/18 від 18.05.2018 року ООО «Капаксолит-М» є боржником позивача та має повернути кошти, у свою чергу, за договором № 035/ДК-17 від 07.12.2017 року, позивач є боржником ООО «Капаксолит-М» та має повернути йому переплату за невиконану роботу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані вимоги - повернення грошей є однорідними, що повністю спростовує доводи відповідача.

Поряд з цим, доходячи наведених обґрунтованих висновків, суд першої інстанції помилково визнав податкове повідомлення - рішення № від 10.06.2019 року в частині нарахування пені в сумі 56736,84 грн. правомірним з огляду на те, що угода про розірвання контракту № 18/05/18 від 18.05.2018 року укладена 04 січня 2019 року, а угода № 1 про залік взаємних вимог - 05 лютого 2019 року, тобто, після спливу граничного строку встановленого законом для отримання придбаного товару.

Так, вирішуючи справу, суд першої інстанції безпідставно не врахував, що пеня у розмірі 56736,84 грн. нарахована відповідачем за прострочення граничного строку повернення валютної виручки у сумі 4200 дол. США з дати закінчення законодавчо встановленого граничного терміну (з наступного дня після 25.11.2018 р.) по день закінчення проведення перевірки (травень 2019 р.), а саме за 162 дні.

Водночас, як встановлено судом першої інстанції, підтверджено під час апеляційного розгляду справи та не спростовано відповідачем, позивачем угода про розірвання контракту № 18/05/18 від 18.05.2018 року з ООО «Капаксолит-М» укладена 04 січня 2019 року, а угода № 1 про залік взаємних вимог - 05 лютого 2019 року.

Тобто, з 05.02.2019 року сума зобов`язань іноземного контрагента перед позивачем була змінена внаслідок вчинення сторонами цивільно-правової угоди і у позивача не було підстав вимагати від іноземного контрагента виконання зобов`язань щодо поставки оплаченого товару на суму 4200 дол. США внаслідок розірвання контракту № 18/05/18 від 18.05.2018 року, а замість цього з 05.02.2019 року у позивача з`явилось право вимоги повернення авансу в сумі 951,77 доларів США.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апелянта - позивача про те, що з 05.02.2019 року не було підстав для нарахування пені на суму 4200 доларів США внаслідок припинення відповідних зобов`язань іноземного контрагента.

Проте, сума пені була неправомірно нарахована відповідачем з дати закінчення законодавчо встановленого граничного терміну (з наступного дня після 25.11.2018 р.) по день закінчення проведення перевірки (травень 2019 р.) саме на суму 4200 доларів США.

Колегія суддів зазначає, що при перевірці рішень суб`єктів владних повноважень на дотримання при їх прийнятті вимог ст. 2 КАС України, суд не вправі перебирати на себе повноваження контролюючого органу та здійснювати нарахування податкових зобов`язань, в тому числі, здійснювати нарахування пені та/або штрафних санкцій.

Таким чином, враховуючи, що нараховуючи позивачу оскаржуваним податковим повідомленням - рішенням пеню у сумі 166401,04 грн. відповідач виходив саме з наявності простроченої дебіторської заборгованості у сумі 4200 дол. США за контрактом від 18.05.2018 року № 18/05/18, укладеним позивачем з ООО «Капаксолит-М» (Молдова), та у сумі 11600 євро за контрактом від 19.07.2018 року № 19/07/18, укладеним з REDMOND SALES LP (Scotland, United Kingdom), що, з урахуванням наданих позивачем, як відповідачу, так і суду, первинних документів не знайшло свого підтвердження та встановлені у справі обставини свідчать, що такі висновки здійснені відповідачем з порушенням вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення є протиправним, а тому, підлягає скасуванню у повному обсязі.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Головного управління ДФС в Одеській області підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» - задоволенню, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволенню позову.

Також, підлягає зміні розподіл судових витрат та з відповідача підлягає стягненню несплачена ним сума судового збору за подання апеляційної скарги, сплата якої відстрочена за ухвалою суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 240, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області № від 10.06.2019 року.

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» () судовий збір в розмірі 3772 (три тисячі сімсот сімдесят дві) гривні 61 коп.

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області () на користь Державного бюджету України (отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA0026001; код класифікації доходів бюджету - 22030106) несплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2467 (дві тисячі чотириста шістдесят сім) гривень 44 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 09 червня 2020 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька