Справа № 460/3758/19
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/3758/19 пров. № А/857/4258/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ільчишин Н.В., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року (головуючий суддя Щербаков В.В., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в якому просив визнати протиправною відмову відділу з питань перерахунків пенсій № 5 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо призначення йому пенсії за віком через не зарахування до загального страхового стажу часу роботи з 17.08.1998 по 31.12.1998 та з 01.01.2001 по 31.12.2003 та зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком починаючи з 02.10.2019, зарахувавши до його страхового стажу час роботи з 17.08.1998 по 31.12.1998 та з 01.01.2001 по 31.12.2003.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає його таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, а тому просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що в процесі підготовки позову його представник звертався з адвокатським запитом від 16.11.2019 № 43 до начальника Дубенської ДПІ Дубенського управління ГУ ДФС у Рівненській області з прохання підтвердити перебування на спрощеній системі оподаткування, а також надати будь-які інші наявні у податкової служби відомості та документи (витяги з журналів, довідки, копії податкової звітності), що стосуються сплати ним податків за відповідний період. Однак, Дубенське управління ГУ ДПС у Рівненській області відмовило у наданні запитуваної інформації.

У зв`язку з цим у позові містилося клопотання щодо витребування (в порядку підготовки справи до розгляду) тієї інформації, яка не була надана на запит адвоката. Однак, ні в ухвалі про відкриття провадження у справі, ні в судовому рішенні нічого не означено про факт розгляду судом клопотання. Таким чином, судом першої інстанції не було розглянуто клопотання, не витребувано важливої для справи інформації, а відтак допущено неповне з`ясування тих обставин, які підлягали з`ясуванню за його позовом.

У своєму рішенні суд посилається на ратифіковану Україною Європейську соціальну хартію від 03.05.1996. Суд констатує, що відповідно до цього міжнародного правового акту наша держава взяла на себе зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов для ефективного здійснення права на соціальний захист.

І в той же час, констатуючи існування у держави згаданого обов`язку, суд вважав нормальним той факт, що через незбереження державними органами старих відомостей і баз даних, особі можна відмовити у призначенні цілком заслуженої нею пенсії. Тобто, судом зроблено взаємосуперечливі висновки. З однієї сторони, суд визнає, що запровадження усіх належних заходів для забезпечення особі права на соціальний захист - це обов`язок держави. З іншої сторони, суд приходить до висновку, що через невиконання державою свого обов`язку негативні наслідки цього повинен чомусь нести громадянин.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Однак, вказану норму матеріального права суд чомусь не застосував.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (в тому числі пенсійних) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

У пункті 52 рішення у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що національні судові органи зобов`язані переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду.

В даному випадку відповідач порушив правомірні очікування та право на закріплену в законодавстві і обіцяну державою трудову пенсію.

Особливої уваги заслуговує правова позиція, висловлена в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Ним, як громадянином, і як підприємцем було виконано всі покладені обов`язки, а неналежне функціонування якоїсь бази даних у відповідача та/або неповне відображення у ній певних відомостей в жодному разі не може бути підставою для порушення права на пенсійне забезпечення.

Його охоронювані законом права, свободи та інтереси були порушені протиправними діями відповідача, які полягають у відмові в призначенні пенсії за віком у зв`язку з не зарахуванням до загального страхового стажу деяких періодів роботи.

Крім того, апелянт зазначає, що висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. Судом першої інстанції було встановлено, що позивач звертався до Дубенського управління ГУ ДПС у Рівненській області із проханням надати інформацію щодо системи оподаткування, на якій він перебував як ФОП за період з 01.01.1998 по 31.12.2003. Судом також було встановлено, що отримати запитувану інформацію немає можливості, адже за повідомленням ДПС ці документи були знищені як такі, що не мають науково-культурної цінності та втратили практичне значення. Розглядати і задовольняти клопотання про витребування у податкової служби більше розширеної інформації щодо відомостей про його оподаткування Рівненський окружний адміністративний суд також не став. Отже, суд погодився з тим, що документи безповоротно втрачені і відновити стару інформацію вже неможливо.

Разом з тим, суд встановив, що ним надано свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

До того ж, за даними про взяття на облік платників податків з розділу «Реєстри» в електронному кабінеті ДПС підтверджується факт перебування апелянта на обліку, як платника податків за період з 15.10.1998 по 20.03.2012. Роздруківка витягу із веб-ресурсу наявна в матеріалах справи, але чомусь не проаналізована судом і залишена поза увагою.

Тому апелянт вважає, що він не міг бути офіційно оформленим підприємцем і, при цьому, не сплачувати встановлених законом податків і внесків. Інакше, відносно нього було б застосовано штрафні санкції та інші види юридичної відповідальності. Оскільки, докази притягнення його до відповідальності за несплату податків та інших обов`язкових платежів відсутні, то відповідно зрозуміло, що свої фіскальні обов`язки, будучи підприємцем, він виконував належним чином, а доказів, які б доводили протилежне, відповідач - суб`єкт владних повноважень у справі не надав.

Разом з тим, всі розуміють, що специфіка такого виду діяльності, як «таксі», зумовлює доцільність перебування суб`єкта господарювання саме на спрощеній системі оподаткування. Тому усі таксисти завжди перебувають саме на цій системі оподаткування. Цей факт є абсолютно логічним і загальновідомим.

Із судового рішення вбачається висновок суду про те, що він не має права на призначення пенсії, а відмова відповідача у призначенні пенсії є законною. Однак, такий висновок суду явно суперечить обставинам справи.

Згідно з вимогами у мотивувальній частині рішення зазначаються: 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Всупереч вимогам п. 2, 3 ч. 4 ст. 246 КАС України суд першої інстанції у своєму рішенні так і не навів мотивованої оцінки аргументів позивача, не пояснив чому не взяв до уваги докази щодо його офіційної реєстрації як підприємця і платника податку, чому проігнорував доводи про сумлінну сплату податків і відсутність заборгованості зі сплати податків та обов`язкових платежів. Також, суд не врахував, що інших доказів з об`єктивних причин здобути неможливо і його вини у цьому немає.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині свого рішення цитує положення ч. 2 ст. 77 КАС України, згідно з якою в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, якщо б суд дійсно застосував би положення ч. 2 ст. 77 КАС України, то прийшов би до протилежного висновку. Тягар доказування у даній справі покладений саме на відповідача і непред`явлення ним доказів про його перебування на якійсь іншій системі оподаткування, окрім спрощеної, означає те, що позов повинен бути задоволений судом, але аж ніяк не навпаки.

Суд насправді не застосував принципу верховенства права, а тим більше, не урахував судову практику Європейського суду з прав людини, як цього вимагає ч. 1, 2 ст. 6 КАС України.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом від 15.10.2019 №7 за результатами розгляду заяви позивача та наданих документів відповідач повідомив, що згідно наданих документів загальний стаж роботи ОСОБА_1 становить 23 роки 00 місяців 05 днів, що не достатньо для призначення пенсії. Також зазначено, що оскільки в наданих довідках про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності не зазначено систему оподаткування, періоди з 17.08.1998 по 31.12.1998 та з 01.01.2001 по 31.12.2003 до загального страхового стажу не враховано.

Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Тобто, право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Згідно з розділом XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV підпункту 3 підпункту 3-1 до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: 1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Відповідно до статті 1 Указу Президента України № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» від 03.07.1998, спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, зокрема, для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Відповідно до розділу II пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок), період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 №793 «Про внесення зміни до пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній», внесено зміни до п. 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, пункт 4 доповнено абзацом наступного змісту: Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Судом встановлено, що на підтвердження здійснення підприємницької діяльності в період з 17.08.1998 по 31.12.1998 та з 01.01.2001 по 31.12.2003 позивачем було надано відповідачу копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У даній спірній ситуації, судом першої інстанції з`ясовано, що позивач звертався до Дубенського управління Головного управління ДПС у Рівненській області із заявою від 25.09.2019 про надання інформації про систему оподаткування, на якій він перебував як фізична особа-підприємець за період з 01.01.1998 по 31.12.2003. Дубенське управління Головного управління ДПС у Рівненській області листом від 02.10.2019 №1068/ФОП/17-00-52-09-11 повідомило, що надати запитувану позивачем інформацію за період з 01.01.1998 по 31.12.2003 немає можливості у зв`язку з тим, що дані документи видалені до знищення як такі, що не мають науково-культурної цінності та втратили практичне значення.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства суд першої інстанції вважав, що періоди провадження підприємницької діяльності з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності у разі перебування особи на спрощеній системі оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ні відповідачу, ні суду не надано доказів перебування на спрощеній системі оподаткування, а для призначення пенсії позивачу необхідно подати заяву встановленого зразка та документи на підтвердження страхового стажу. Однак, позивачем не надано документів на підтвердження страхового стажу з 17.08.1998 по 31.12.1998 та з 01.01.2001 по 31.12.2003.

Однак, висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи.

У матеріалах справи наявна копія заяви позивача до Дубенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 07.10.2019. про призначення йому пенсії, яка відповідає встановленому зразку(а.с.36).

Крім того, з Архівного витягу (а.с.26) вбачається, що згідно рішення виконавчого комітету Дубенської міської ради №631 від 10.12.1996 позивача вирішено зареєструвати як підприємця, і відповідно цього ж числа йому видано Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (копія Свідоцтва а.с.27).

Також, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.23) підтверджено, що ОСОБА_1 вважається зареєстрованим в такому реєстрі з 10.12.1996, вид діяльності діяльність таксі, код КВЕД 60.22.0 та припинено підприємницьку діяльність 19.03.2012.

Крім того, згідно даних про взяття на облік платника податків ОСОБА_1 взятий на такий облік 15.10.1998.

З наведених вище доказів, колегія суддів вважає, що є встановленим факт здійснення позивачем підприємницької діяльності та сплати ним відповідних податків, оскільки зворотного, як то наявність заборгованості, притягнення до відповідальності за не сплату податків, відповідачем не надано.

Крім того, згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 26 вказаного вище Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Жодним нормативним актом не встановлено вимоги при призначенні пенсії зазначати систему оподаткування, як того вимагав Пенсійний фонд.

Відповідно до вимог частини першої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно з частиною другою статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, визнати протиправною відмову відділу з питань перерахунків пенсій №5 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком через незарахування до загального страхового стажу певного часу роботи та зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком починаючи з 07.10.2019, а не з 02.10.2019, як того просив позивача, оскільки заява про призначення пенсії ним подана 07.10.2019, а згідно ч.1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією. Крім того, слід зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до його страхового стажу час роботи з 15.10.1998 по 31.12.1998, з 01.01.2001 по 31.12.2003, а не з 17.08.1998, як вказано у позовній заяві, бо позивач, як уже зазначалось вище взятий на облік платника податків саме 15.10.1998.

З огляду на це, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, бо висновки суду не відповідають матеріалам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, а позовні вимоги задовольнити частково.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року по справі № 460/3758/19 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову відділу з питань перерахунків пенсій №5 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком через незарахування до загального страхового стажу часу роботи з 15.10.1998 по 31.12.1998, з 01.01.2001 по 31.12.2003.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком починаючи з 07.10.2019, зарахувавши до його страхового стажу час роботи з 15.10.1998 по 31.12.1998, з 01.01.2001 по 31.12.2003.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн 20 коп та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 576 (п`ятсот сімдесят шість) грн 30 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді Н. В. Ільчишин
Т. І. Шинкар