Справа № 240/12346/19
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2020-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 112030300
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови йому у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 9 років відповідно до п. 1 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити йому пенсію зі зменшенням пенсійного віку відповідно до п. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з дати первинного звернення про призначення пенсії - з 30 вересня 2019 року.
В обгрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він є громадянином, евакуйованим у 1986 році із с. Нове Шарне Народицького району Житомирської області, що віднесено до зони відчуження, а тому згідно з абзацом 3 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" він має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 8 років. Крім того, позивач вказав, що в період з 31.05.1986 по 18.08.1993 він проживав та працював в смт.Народичі Житомирської області, яке віднесено до зони безумовного (обов`язкового) відселення, а тому відповідно до абзацом 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" він має право на додаткове зменшення пенсійного віку ще на 1 рік. Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що загалом він має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 9 років. З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення позивач 30 вересня 2019 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 9 років, однак відповідач відмовив йому у призначенні пенсії, зазначаючи при цьому, що с. Нове Шарне Народицького району Житомирської області віднесено до 30-кілометрової зони відчуження, а тому позивач має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 8 років. Вважаючи зазначене рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову йому у призначенні пенсії протиправним, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.
Крім того, 23 грудня 2019 року судом було прийнято ухвалу, якою витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області належним чином завірені копії заяви ОСОБА_1 про призначення йому пенсії відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з доданими до неї документами, а також належним чином завірену копію рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, прийнятого за результатами розгляду цієї заяви.
15 січня 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надало до суду витребувані ухвалою від 23.12.2019 документи.
Також 15 січня 2020 року до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач заперечував проти заявлених позовних вимог. В обгрунтування відзиву відповідач зазначив, що с. Нове Шарне Народицького району Житомирської області, звідки в 1986 році був евакуйований позивач, віднесено до 30-кілометрової зони відчуження, а тому позивач має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 8 років. Водночас право ОСОБА_1 на зниження пенсійного віку як особи, яка постійно проживала у зоні безумовного гарантованого відселення, відповідач заперечує з огляду не те, що у позивача відсутнє посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, яке б підтверджувало що він постійно проживав або постійно працював у зоні безумовного (обов`язкового) відселення. Натомість наявне у нього посвідчення евакуйованого у 1986 році із зони відчуження (категорія 2) підтверджує саме статус евакуйованої особи. Крім того, відповідач зазначив, що долучені позивачем до заяви про призначення пенсії копія диплому Коростишівського педагогічного училища серії НОМЕР_1 , що підтверджує період навчання позивача з 01.06.1983 по 26.06.1987, а також копія військового квитка НОМЕР_2 та довідка Бердичівського ОВК від 03.10.2019 №4/602, які підтверджують період проходження позивачем з 29.06.1987 по 15.04.1990 військової служби, ставлять під сумнів достовірність довідок Народицької селищної ради від 20.09.2019 №3531 та №316/3442 від 05.09.2019, де зазначено період проживання ОСОБА_1 у зоні безумовного (обов`язкового) відселення. Враховуючи вищезазначене, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області просило відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.36-38).
Відповідно до норм ст.ст. 257, 263 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
На підставі довідки Народицької селищної ради від 05.09.2019 №316/3442 судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав з дня аварії на ЧАЕС (26.04.1986) по АДРЕСА_1 , яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 відноситься до зони відчуження, та був евакуйований звідти (а.с.18).
У зв`язку з цим ОСОБА_1 був встановлений статус громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження, що підтверджується відповідним посвідченням категорії 2 серії НОМЕР_3 від 21.05.1993 (а.с.4).
Крім того, з наявної у матеріалах справи довідки Народицької селищної ради від 20.09.2019 №3531 вбачається, що з 31 травня 1986 року по 18 серпня 1993 року проживав в смт. Народичі, Житомирської області, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 відноситься до зони 2 безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на ЧАЕС (а.с.19).
З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення, ОСОБА_1 30 вересня 2019 року після досягнення ним 51 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 9 років відповідно до абзаців 3 та 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі евакуйованій з інших територій зони відчуження у 1986 році та як особі, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення (а.с.12).
До заяви про призначення пенсії позивачем були додані: паспорт (а.с.9-10), довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру (а.с.11), трудова книжка серії НОМЕР_4 (а.с.15-16), військовий квиток (а.с.22), диплом про освіту (а.с.17), посвідчення евакуйованого серії НОМЕР_3 від 21.05.1993 (а.с.4), довідка Народицької селищної ради від 05.09.2019 №316/3442 (а.с.18), довідка Народицької селищної ради від 20.09.2019 №3531 (а.с.19) та довідку Народицького районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від М-4/6/1825-19/1825/106-19 від 19.09.2019 (а.с.20).
За наслідками розгляду поданих позивачем заяви та документів, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняло рішення від 03 жовтня 2019 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" із зниженням пенсійного віку на 9 років (а.с.41).
Зі змісту вищезазначеного рішення від 03 жовтня 2019 року вбачається, що підставою для відмови стало те, що відповідно до абз. 3 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" потерпілі від Чорнобильської катастрофи, які евакуйовані з інших територій зони відчуження у 1986 році мають право на призначення пенсії з зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на 8 років. Враховуючи, що ОСОБА_1 у 1986 році був евакуйований з села Нове Шарне Народицького району, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 відноситься до зони відчуження, а тому він має право на зменшення пенсійного віку на 8 років. Щ огляду на зазначене, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області дійшло висновку, що відповідно до вимог чинного пенсійного законодавства підстав для призначення позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку на 9 років немає (а.с.41).
Вказана відмова у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку на 9 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.
Вирішуючи публічно-правовий спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).
Зокрема, ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.
Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).
Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в ст. 55 Закону № 796-XII.
Так, абзацом першим частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які евакуйовані з інших територій зони відчуження у 1986 році мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 8 років.
Згідно з абзацом 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років, мають право на зменшення пенсійного віку на 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років.
Водночас, слід враховувати, що згідно з частиною 2 статті 55 Закону № 796-XII пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше.
Таким чином, вищезазначеною нормою встановлено, що у випадку коли особа має право на зниження пенсійного віку за декількома підставами, визначеними ст. 55 Закону № 796-XII, призначення такій особі пенсії зі зниження пенсійного віку може бути здійснено виключно за однією із таких підстав, за вибором цієї особи.
З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами відповідача, що чинним законодавством не передбачено можливості сумування кількості років зниження пенсійного віку за різними підставами, передбаченими ст. 55 Закону №796-XII, при призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , як особа, яка евакуйована з інших територій зони відчуження у 1986 році та як особа, яка постійно проживала чи постійно працювала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку за однією з передбачених пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII підстав: відповідно до абзацу 3 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII, як евакуйований з інших територій зони відчуження у 1986 році, або ж відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII, як особа, яка постійно проживала чи постійно працювала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок № 22-1).
Відповідно до п. 2.1 Порядку №22-1, при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).
Під час розгляду справи судом було встановлено, що до заяви про призначення пенсії позивач на виконання вимог п. 2.1 Порядку №22-1 додав наступні документи:
- довідку Народицької селищної ради від 05.09.2019 №316/3442, згідно з якою ОСОБА_1 постійно проживав з дня аварії на ЧАЕС (26.04.1986) по 29-30.05.1986 в селі Нове Шарне Народицького району, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 відноситься до зони відчуження, та був евакуйований звідти (а.с.18);
- посвідчення громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження, категорії 2 серії НОМЕР_3 від 21.05.1993 (а.с.4);
- довідку Народицької селищної ради від 20.09.2019 №3531, згідно з якою ОСОБА_1 в період з 31 травня 1986 року по 18 серпня 1993 року проживав в смт. Народичі, Житомирської області, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 відноситься до зони 2 безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на ЧАЕС (а.с.19).
Згідно зі ст. 65 Закону №796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".
Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від від 25.08.1992 року № 501, який був чинний на момент отримання позивачем посвідчення евакуйованого із зони відчуження (далі - Порядок № 501), передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Згідно з пунктом 4 Порядку № 501 потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження і особам, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1989 року №224), віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення сірого кольору, серія Б.
Таким чином, наявність у ОСОБА_1 посвідчення громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження, (категорія 2) серії НОМЕР_3 від 21.05.1993 надає йому право користуватися пільгами, визначеними Законом №796-ХІІ, в тому числі, правом на зниження пенсійного віку при призначенні пенсії за віком.
Абзацом 3 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII встановлено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які евакуйовані з інших територій зони відчуження у 1986 році мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 8 років.
Оскільки село Нове Шарне Народицького району Житомирської області, з якого у 1986 році був евакуйований позивач, відноситься до 30-кілометрової зони відчуження, то на підставі абзацу 3 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII ОСОБА_1 має право на зменшення пенсійного віку на 8 років.
Водночас суд наголошує, що особа, яка звертається за призначенням пенсії відповідно до ст. 55 Закону № 796-XII, має право обрати найбільш вигідну для неї підставу зниження пенсійного віку.
Наявною у матеріалах справи довідкою Народицької селищної ради від 20.09.2019 №3531, підтверджується, що в період з 31 травня 1986 року по 18 серпня 1993 року ОСОБА_1 проживав в смт. Народичі, Житомирської області, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 відноситься до зони 2 безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на ЧАЕС (а.с.19).
Абзацом 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років, мають право на зменшення пенсійного віку на 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років.
Таким чином, умовою за наявності якої особа, яка постійно проживала або постійно проживає (постійно працювала або постійно працює) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, має право на зменшення пенсійного віку є проживання (робота) цієї особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 2 років.
Довідкою Народицької селищної ради від 20.09.2019 №3531, підтверджується, що станом на 1 січня 1993 року ОСОБА_1 проживав у зоні безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на ЧАЕС понад 6 років, що підтверджує дотримання ним обов`язкової умови для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII (а.с.19).
Крім того, дотримання позивачем обов`язкової умови для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII, а саме проживання (робота) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 2 років, підтверджується також інформацією з трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 від 15.08.1990.
Зокрема, відповідно до записів №1-4 в трудовій книжці позивача в період з 15.08.1990 по 31.08.1992 ОСОБА_1 працював вчителем праці і креслення Калиніської неповної середньої школи Народицького району, а в період з 01.09.1992 по 01.09.1993 він працював на посаді вчителя праці та фізвиховання Любарської неповної середньої школи Народицького району (а.с.15).
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" село Калинівка Народицького району та село Любарка Народицького району відносяться до зони безумовного (обов`язкового) відселення.
Таким чином, інформацією з трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 від 15.08.1990 підтверджується, що станом на 1 січня 1993 року він відпрацював у зоні безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на ЧАЕС понад 2 роки (з 15.08.1990 по 01.01.1993), що є достатнім для користування пільгами щодо призначення пенсії за віком зі зниження пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII.
Відповідно до примітки до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII початкова величина зниження пенсійного віку, в даному випадку 4 роки, встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Зміст довідки Народицької селищної ради від 20.09.2019 №3531 свідчить про те, що з моменту аварії на Чорнобильській АЕС - 26 квітня 1986 року по 31 липня 1986 року ОСОБА_1 проживав у зоні безумовного (обов`язкового) відселення 2 місяці (з 31.05.1986 по 31.07.1986), у зв`язку з цим він має право на застосування до нього початкової величина зниження пенсійного віку (4 роки).
Враховуючи положення абз. 4 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-XII яким передбачено додаткове зниження пенсійного віку на 1 рік за кожний рік проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, суд приходить до висновку, що за повних 7 років проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення (з 31.05.1986 по 18.08.1993) пенсійний вік ОСОБА_1 може бути знижено на 7 років.
З урахування встановленого під час судового розгляду справи права позивача на застосування до нього початкової величина зниження пенсійного віку в розмірі 4 роки, ОСОБА_1 загалом мав би право на зниження пенсійного віку на 11 років (4 роки початкова величина зниження пенсійного віку + 7 років за кожний рік проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення = 11 років).
Однак, абзацом 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII визначено, що максимальне зниження пенсійного віку особі, яка постійно проживала чи постійно працювала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, не може становити більше 9 років.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII ОСОБА_1 , як особа, яка постійно проживала чи постійно працювала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на ЧАЕС має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 9 років.
З приводу зазначених у відзиві на позовну заяву доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про те, що ОСОБА_1 не має права на зниження пенсійного віку як особа, яка постійно проживала у зоні безумовного гарантованого відселення, тому що у нього відсутнє посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, яке б підтверджувало що він постійно проживав або постійно працював у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, а наявне у нього посвідчення евакуйованого у 1986 році із зони відчуження (категорія 2) підтверджує саме статус евакуйованої особи, суд зазначає наступне.
Пунктами 1, 2 статті 9 Закону № 796-XII визначено, що особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; та потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Стеттею 11 Закону №796-XII визначено осіб, які належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи. Так, пунктами 1, 2 вказаної статті передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать:
1) евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення;
2) особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій.
Крім того, пунктом 2 та пунктом 3 частини 1 статті 14 Закону №796-XII передбачено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи:
2) - евакуйовані у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття);
- особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2;
3) потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які:
- постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій;
- постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.
Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що як особи, евакуйовані із зони відчуження, так і особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) внаслідок аварії на ЧАЕС належать до категорії потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 65 Закону № 796-XII учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.
Посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
На момент видачі ОСОБА_1 посвідчення громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження (категорія 2) серії НОМЕР_3 від 21.05.1993 правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи були врегульовані Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року №501 (далі - Порядок №501).
Пунктом 4 Порядку №501 (редакції чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення) було передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження і особам, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1989 року №224), віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення сірого кольору, серія Б.
Разом з тим, ні норми Закону № 796-XII, а ні норми Порядку №501 не передбачають можливості отримання декількох посвідчень особою, яка одночасно має право на встановлення декількох статусів постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначених в Законі № 796-XII. В такому випадку особі встановлюється один статус за її вибором та відповідно видається одне посвідчення.
ОСОБА_1 маючи право як на встановлення йому статусу особи ліквідованої із зони відчуження так і на встановлення статусу особи, яка постійно проживали чи працювала на територіях зон безумовного (обов`язкового) внаслідок аварії на ЧАЕС, реалізував своє право шляхом отримання посвідчення громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження, (категорія 2) серії НОМЕР_3 від 21.05.1993.
В свою чергу, наявність у позивача посвідчення громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження, (категорія 2) серії НОМЕР_3 від 21.05.1993, свідчить про те, що він, з огляду на положення статті 11 Закону № 796-XII, належить до категорії потерпілих від Чорнобильської катастрофи, та відповідно має право на користування пільгами, встановленими для такої категорії осіб.
Згідно з абзацом 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку мають саме потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.
Належність ОСОБА_1 до категорії потерпілих від Чорнобильської катастрофи підтверджується наявним у нього посвідченням категорії 2 серії НОМЕР_3 від 21.05.1993, а періоди проживання (роботи) в зоні безумовного (обов`язкового) відселення - довідкою Народицької селищної ради від 20.09.2019 №3531, що свідчить про наявність у нього права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII.
Вказане спростовує позицію відповідача про те, що позивач не має права на зниження пенсійного віку як особа, яка постійно проживала у зоні безумовного гарантованого відселення, тому що у нього відсутнє посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, яке б підтверджувало що він постійно проживав або постійно працював у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.
Суд також вважає безпідставними аргументи відповідача про те, що зазначена в дипломі серії НОМЕР_1 (а.с.17) інформація про період навчання позивача з 01.06.1983 по 26.06.1987 в Коростишівському педагогічному училищі, а також інформація з військового квитка НОМЕР_2 (а.с.22) та довідка Бердичівського ОВК від 03.10.2019 №4/602 (а.с.21) про проходження позивачем в період з 29.06.1987 по 15.04.1990 військової служби, ставить під сумнів достовірність довідок Народицької селищної ради від 20.09.2019 №3531 та №316/3442 від 05.09.2019, де зазначено період проживання ОСОБА_1 у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.
Так, суд зазначає, що диплом про освіту це офіційний документ, який підтверджує закінчення особою середнього спеціального або вищого навчального закладу та присвоєння відповідної кваліфікації. Натомість, військовий квиток це документ, що засвідчує особу військовослужбовця та визначає належність його власника до військової служби, служби в запасі та військового обов`язку.
Проте, а ні диплом про освіту, а ні військовий квиток не відноситься до документів, які підтверджують чи спростовують період проживання потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи в зоні безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на ЧАЕС.
Окрім цього, надання інших документів, які б підтверджували період проживання особи в зоні безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на ЧАЕС, окрім як довідки органу місцевого самоврядування, нормами Порядку №22-1 не передбачено.
За таких обставин суд вважає, що інформація, зазначена в дипломі серії НОМЕР_1 (а.с.17) про період навчання позивача в Коростишівському педагогічному училищі, а також інформація, зазначена у військовому квитка НОМЕР_2 (а.с.22) та довідці Бердичівського ОВК від 03.10.2019 №4/602 (а.с.21) про період проходження позивачем військової служби не може спростувати факту постійного проживання позивача у зоні безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на ЧАЕС, який підтверджено довідкою Народицької селищної ради від 20.09.2019 №3531.
Крім того, вищезазначена довідка Народицької селищної ради від 20.09.2019 №3531 про період проживання позивача в смт. Народичі Житомирської області не скасована та не визнана судом такою, що не відповідає первинним документам чи фактичним обставинам. Відповідальність за достовірність таких довідок несе орган, який видав такі довідки, недостовірність цих довідок повинна бути доведена відповідачем, а не навпаки.
Інших доказів, які б підтверджували недостовірність вищевказаної довідки відповідачем не надано, відсутні будь-які судові рішення про її скасування, визнання недійсною або ж визнання дій селищної ради, що полягають у видачі цієї довідки, неправомірними, а тому зазначена довідка відповідає викладеним у ній відомостям.
З огляду на зазначене, суд критично оцінює доводи відповідача в цій частині та відхиляє їх.
Таким чином, в ході розгляду справи судом було безспірно встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що ОСОБА_1 як особа, яка евакуйована з інших територій зони відчуження у 1986 році відповідно до абзацу 3 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 8 років, натомість як особа, яка постійно проживала чи постійно працювала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, він, відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII, має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 9 років.
Враховуючи законодавчо передбачену можливість обрати найбільш вигідну для особи підставу зниження пенсійного віку, суд вважає, що ОСОБА_1 , як особа, яка постійно проживала чи постійно працювала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на ЧАЕС, має право скористатися пільгами щодо зниження пенсійного віку на 9 років, встановленими абзацом 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII.
Водночас відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку на 9 років, а тому суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 03.10.2019 "Про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є протиправним.
За приписами ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас відповідач, як суб`єкт владних повноважень, у спірних правовідносинах не довів правомірності свого рішенння від 03.10.2019 "Про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" . Натомість обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.
За таких обставин, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати зазначене рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 03 жовтня 2019 року "Про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.
Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.
Положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.
Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
В ході розгляду справи судом було встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами право ОСОБА_1 на призначення йому, як особі, яка постійно проживала чи постійно працювала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на ЧАЕС, відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII пенсії за віком зі зниження пенсійного віку на 9 років.
Зважаючи на встановлену протиправність оскаржуваного рішення від 03.10.2019 про відмову позивачу у призначенні пенсії, застосовуючи механізм захисту права порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 з 30.09.2019 (дати його звернення з відповідною заявою про призначення пенсії) пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 9 років відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII.
Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.
Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене та встановлені обставини справи, які перевірені зібраними доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .
У зв`язку з відсутністю документально підтверджених судових витрат позивача, пов`язаних з розглядом даної справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 03 жовтня 2019 року "Про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Встановлений строк на апеляційне оскарження відповідно до п. 3 Розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович