Справа № 640/8986/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2020-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2020 року м. Київ № 640/8986/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про невиплату позивачу заборгованості з пенсії в сумі 11 898,39 грн за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити виплату позивачу заборгованості з пенсії в сумі 11 898,39 грн за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року на картковий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Ощадбанк»;

- стягнути на користь позивача з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві моральну шкоду у розмірі 70 000,00 грн;

-встановити судовий контроль за виконанням судового рішення та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві подати до суду з дати набрання законної сили рішенням суду звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що він є внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14 жовтня 2014 року.

Після проведеного перерахунку пенсії на підставі постанови Подільського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року, яка набрала законної сили, у справі №758/12795/17, листом від 22 січня 2019 року відповідач повідомив позивача, у тому числі, про те, що кошти в сумі 11 898,39 грн, які не виплачені за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та не виплачуються з підстав, передбачених пунктом 15 постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщених особам».

До органів Пенсійного фонду України з заявою про виплату цієї суми заборгованості позивач не звертався, оскільки вона виникла після перерахунку пенсії, зробленого на виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року в адміністративній справі №758/12795/17.

Також позивач зазначив, що внаслідок протиправних дій відповідача, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у 70 000,00 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві як внутрішньо переміщена особа з 01 червня 2017 року та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року у справі №758/12795/17 адміністративний позов позивача задоволений частково, зокрема зобов`язано управління здійснити позивачу перерахунок пенсії на підставі довідки прокуратури Луганської області від 22 серпня 2017 року за №18-368вих.17, виходячи із розрахунку 70% від суми місячної заробітної плати з урахуванням відомостей про заробітну плату, зазначених у довідці без обмеження її граничного розміру, починаючи з 01 березня 2017 року.

На виконання вказаної постанови суду, як вказано у відзиві на позовну заяву, відповідачем здійснено перерахунок пенсії та нараховано кошти в загальній сумі 63 259,77 грн за період з 01 березня 2017 року по 31 липня 2018 року.

Крім того, представник відповідача зазначив, що кошти за рішенням суду за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року в сумі 11 898,39 грн обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та будуть виплачені після затвердження окремого Порядку Кабінетом Міністрів України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до копії паспорту серії НОМЕР_2 , виданого Кам`янобрідським РВУМВС України в Луганській області, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до наявної в матеріалах справи копії довідки від 12 квітня 2017 року №3007-9358 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживання позивача зазначено адресу: АДРЕСА_2 .

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії постанови Подільського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року, яка набрала законної сили 13 серпня 2018 року, у адміністративній справі №758/12795/17 за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, зокрема зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України у м. Києві провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки прокуратури Луганської області від 22 серпня 2017 року за №18-368вих.-17, виходячи із розрахунку 70% від суми місячної (чинної) заробітної плати з урахуванням відомостей про заробітну плату, зазначених у даній довідці, без обмеження її граничного віку, починаючи з 01 березня 2017 року.

Листом від 22 січня 2019 року №14039/02/Б-188 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про те, що управлінням виконано рішення Подільського районного суду міста Києві від 04 грудня 2017 року №758/12795/17 в межах зобов`язальної частини, за наслідком проведеного перерахунку пенсії позивача, кошти за рішенням суду за період з 01 березня 2017 року по 31 липня 2018 року в загальній сумі 63 259,77 грн нараховані та будуть виплачені в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №649 від 22 серпня 2018 року «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішення суду», а кошти в сумі 11 898,39 грн, які не виплачені за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року, як внутрішньо переміщеній особі, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та будуть виплачені після прийняття окремого порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не виплати позивачу заборгованості з пенсійних виплат, останній звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20 жовтня 2014 року внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно абзацу 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20 жовтня 2014 року факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Абзацом 1 частини 3 цієї ж статті передбачено, що для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20 жовтня 2014 року визначає, що Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08 червня 2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (надалі - Порядок № 365), який визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У відповідності до пункту 4 Порядку № 365 соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Пунктом 5 Порядку №365 передбачено, що для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування. До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред`являється оригінал такої довідки.

Згідно з абзацом 2 пунктом 10 Порядку № 365, питання щодо призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам можуть також розглядатися комісіями, утвореними районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» (ЗП України, 1996 р., № 2, ст. 76; Офіційний вісник України, 2000 р., № 5, ст. 178), за умови включення до складу таких комісій представників органів, що здійснюють соціальні виплати.

Пунктом 11 Порядку № 365 передбачено, що Комісія розглядає подання про призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати протягом п`яти робочих днів з дня отримання такого подання.

Пунктом 12 Порядку № 365 передбачено, що за результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї або інших документів, визначених в абзацах другому і третьому пункту 7 цього Порядку, комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.

Згідно з пунктом 15 Порядку № 365 орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Зміни до пункту 15 Порядку №365 були внесені на підставі пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №335 від 25 квітня 2018 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року №365».

При цьому, рішенням Окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року, яке набрало законної сили на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року, визнані протиправними та нечинними підпункт 2 пункту 1, підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 25 квітня 2018 року "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365" в частині, що стосується сум невиплачених пенсій.

В той же час, суд зауважує, що матеріалами справи не підтверджується, а судом не встановлено, що виплату пенсії позивачу, як внутрішньо переміщеній особі, у період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року було припинено, а тому, на переконання суду, у відповідача були відсутні підстави для застосування пункту 15 Порядку №365 при здійсненні перерахунку пенсії позивачу на підставі постанови Подільського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року у справі №758/12795/17.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що невиплата заборгованості з соціальних виплат за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року суперечить вимогам чинного законодавства, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод взагалі мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

З огляду на наведене, дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо невиплати позивачу пенсійних виплат за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року.

З приводу тверджень відповідача щодо невиплати пенсії позивачеві у зв`язку з відсутністю окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, яким повинні бути виплачені суми пенсійних виплат, суд зазначає, що підзаконні нормативно-правові акти, на які посилається відповідач, не є законами, а тому, не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Аналізуючи вищевикладене, а також з урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо невиплати позивачу нарахованої за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року пенсії.

В той же час, суд зауважує, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача про невиплату пенсії позивачу за вказаний вище період є необгрунтованими, оскільки судом встановлено та підтверджується матеріалами справи саме протиправність дій щодо невиплати нарахованої пенсії за цей період, при цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачем взагалі приймалось будь-яке рішення з приводу виплати або відмови у виплаті позивачу пенсії за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року, а тому з метою повного та ефективного захисту порушеного права позивача, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу за вказаний період у розмірі 11 898,39 грн, залишивши без задоволення позовні вимоги заявлені останнім щодо визнання протиправним та скасування рішення.

З урахуванням вищевикладеного, суд також дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та належність обраного способу захисту своїх прав позивачем щодо зобов`язання відповідача здійснити виплату заборгованості по пенсійним виплатам за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року у розмірі 11 898,39 грн на зазначений позивачем картковий рахунок.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює у 70 000,00 грн, суд виходить з наступного.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведено, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Враховуючи, що позивач не навів доказів причинного зв`язку між діями відповідача та завданою йому моральною шкодою, не довів суду, що почуття безпорадності та несправедливості, психологічний дискомфорт, душевні страждання викликані саме діями відповідача щодо нарахування, але не виплати суми коштів у розмірі 11 898,39 грн, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог у відповідній частині.

Більш того, відсутність власного житла на території м. Києва, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей та неможливість нагодувати сім`ю за пенсію також не свідчать про спричинення протиправними діями відповідача щодо невиплати суми у 11 898,39 грн моральної шкоди у сумі 70 000,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та виходу за межі позовних вимог.

Стосовно вимоги позивача щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тобто, вказаною нормою Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. При цьому, встановлення судового контролю є правом, а не обов`язком суду.

В той же час, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не дасть очікуваного результату, або що відповідач створить перешкоди для виконання такого рішення.

Оскільки позивач не навів обґрунтувань та не надав доказів, що підтверджують необхідність застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням судового рішення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його встановлення.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 768,40 грн за рахунок відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невиплати ОСОБА_1 нарахованої за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року суми пенсійних виплат у розмірі 11 898, 39 грн (одинадцять тисяч вісімсот дев`яносто вісім гривень 39 копійок).

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити виплату ОСОБА_1 нарахованої за період з 01 серпня 2018 року по 31 жовтня 2018 року суми пенсійних виплат у розмірі 11 898, 39 грн (одинадцять тисяч вісімсот дев`яносто вісім гривень 39 копійок) на картковий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Ощадбанк».

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко