Справа № 640/13697/19
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Кондраток А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Короля Д.В.,

представника відповідача Коваля Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФМ С Є Десна» до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФМ С Є Десна» звернулось до суду з даним позовом, в якому просило визнати неправомірними та скасувати постанови від 11.07.2019 про стягнення з боржника основної винагороди по виконавчому провадженню № 59524909 та від 12.07.2019 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження по виконавчому провадженню № 59524909; визнати неправомірними дії відповідача щодо перерахування стягнутих грошових коштів у сумі 100 971, 62 грн (основна винагорода) та 1 298, 76 грн (витрати на виконавче провадження) на свій поточний рахунок з огляду те, що позивачем добровільно виконано рішення Господарського суду Київської області і у відповідача не було підстав для перерахування вказаних грошових коштів на свій рахунок.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року адміністративний позов задоволено, при цьому суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не вчинялось жодних дій спрямованих на примусове стягнення коштів з позивача, адже позивачем самостійно здійснено погашення заборгованості перед стягувачем.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить порядку чи строків добровільного виконання рішення. Отже, з моменту відкриття виконавчого провадження виконання рішення відбувається в примусовому порядку. Відтак, на переконання відповідача, враховуючи, що грошові кошти були сплачені після відкриття виконавчого провадження, перерахування ним стягнутих грошових коштів у сумі 100 971, 62 грн (основна винагорода) та 1 298, 76 грн (витрати на виконавче провадження) на свій поточний рахунок є правомірним.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні відповідач та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, наполягали на їх задоволенні, в той час, як представник позивача проти цього заперечував, просив судове рішення залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що на виконання рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2018 в справі № 911/1563/18 видано наказ від 05.07.2019 відповідно до якого, стягнуто з ТОВ «ФМ С Є Десна» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Конкріт-Інтернешнл» 872 377, 22 грн основної заборгованості, 73 136, 28 грн пені, 6 453, 20 грн 3% річних, 6 979, 02 грн інфляційних втрат, 46 386, 38 грн витрат на правничу допомогу, а також 14 384, 19 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

На підставі заяви ТОВ «Конкріт-Інтернешнл» постановою відповідача від 11.07.2019 відкрито виконавче провадження ВП № 59524909 з примусового виконання наказу Господарського суду Київської області № 911/1563/18 від 05.07.2019.

Одночасно із відкриттям виконавчого провадження 11.07.2019 відповідачем прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 101 971, 62 грн.

Також, 11.07.2019 відповідачем прийнято постанови про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках ТОВ «ФМ С Є Десна» у межах звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 1 121 687, 91 грн та стягнуто вказану суму з рахунку банка позивача про що повідомлено відповідача листом від 12.07.2019 № 12829/2/1116-БТ.

Листом № 12/07/19 від 12.07.2019 стягувач повідомив відповідача про те, що на його рахунок надійшли кошти від боржника в сумі 1 009 716, 29 грн в погашення заборгованості за рішенням суду.

Розпорядженням № 59524909 від 12.07.2019 перераховано позивачу кошти як надлишково стягнуті при виконанні виконавчого документа № 911/1563/18 від 05.07.2019.

18.07.2019 до відповідача надійшла заява від позивача № 246/19-к від 11.07.2019, в якій останній просив закінчити виконавче провадження та скасувати арешт грошових коштів боржника у зв`язку із добровільним виконанням ним рішення Господарського суду Київської області від 27.11.2018 в справі № 911/1563/18.

12.07.2019 відповідачем прийнято постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 1 229, 76 грн та 69, 00 грн.

18.07.2019 відповідачем прийняті постанови про знаття арешту з коштів та з майна, а також постанову про закінчення виконавчого провадження.

Не погоджуючись із прийнятими постановами про стягнення основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження, а також з діями відповідача щодо перерахування коштів боржника, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що обов`язковими умовами стягнення винагороди приватного виконавця є фактичне виконання судового рішення та вжиття приватним виконавцем заходів примусового виконання рішень, які в даному випадку відсутні, оскільки позивачем погашено заборгованість до відкриття виконавчого провадження в добровільному порядку, що виключає можливість стягнення з нього винагороди виконавця та витрат на виконавче провадження.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду з огляду на наступне.

Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Так, згідно із частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною першою статті 19 Закону № 1404-VIII передбачено право вибору стягувача щодо пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною третьою статті 45 Закону № 1404-VIII передбачено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Частини перша та друга статті 27 Закону № 1404-VIII встановлюють загальні правила стягнення виконавчого збору виконавцем. Разом з тим, ця стаття передбачає винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується. При цьому, частина третя статті 40 зазначеного Закону є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила, встановлені частинами першою та другою статті 27 зазначеного Закону, не можуть застосовуватися.

В свою чергу, основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - № 1403-VIII).

Частинами 1-4 статті 31 Закону № 1403-VIII визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 7 ст. 31 Закону № 1403-VIII).

На виконання статті 31 Закону № 1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок № 643).

Відповідно до вимог пункту 19 Порядку № 643, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Згідно ч. 1 ст. 45 Закону № 1404-VIII розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:

1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;

3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів);

4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Таким чином, постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, однак, стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження (в тому числі в разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося, є неможливим в силу положень статті 31 Закону № 1403-VIII та пункту 19 Порядку № 643, оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми.

Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання незалежно від факту звернення виконавчого документа до примусового виконання. Невиконання судового рішення у добровільному порядку змушує сторону, на користь якої прийнято судове рішення, звернутися у встановленому законом порядку до примусового виконання рішення, що створює для іншої сторони несприятливі наслідки, у тому числі у вигляді обов`язку сплати виконавчого збору.

Отже, примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом. Під час вчинення виконавчих дій виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Приписи статті 27 вказаного Закону містять вичерпний перелік підстав та умови, за якими виконавчий збір не стягується, зокрема, визначено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, за умови, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2018 року в справі № 442/2670/17.

Як вбачається з матеріалів справи листом від 12.07.2019 № 12/07/19 ТОВ «Конкріт-Інтернешнл» (стягувач за виконавчим документом) повідомив відповідача, що на рахунок банку були отримані кошти за платіжним дорученням № 295 від 10.07.2019 від ТОВ «ФМ С Є Десна» з призначенням платежу «Платіж по рішенню господарського суду від 26.11.2019 по справі 911/1563/18 без ПДВ» в розмірі 10 000, 00 грн, а також після відкриття провадження 11.07.2019 платіжним дорученням № 296 від 11.07.2019, боржником було сплачено на той самій рахунок із тим самим призначенням платежу суму в розмірі 1 009 716, 29 грн, в якості погашення заборгованості по Наказу.

У зв`язку із стягненням з ТОВ «ФМ С Є Десна» надлишкових коштів на погашення боргу, відповідачем винесено розпорядження № 59524909 про перерахування на рахунок ТОВ «ФМ С Є Десна» коштів у розмірі 1 019 417, 53 грн, при цьому на рахунок відповідача перераховано 100 971, 62 грн, що становить розмір його основної винагороди та 1 298, 76 грн витрат виконавчого провадження.

Таким чином, добровільне виконання позивачем рішення Господарського суду Київської області від 26.11.2018 в справі № 911/1563/18 відбулось у день відкриття виконавчого провадження, що виключає можливість застосування ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог з тих підстав, що приватним виконавцем не вчинялось жодних дій щодо примусового виконання судового рішення.

Стосовно визначення розміру витрат виконавчого провадження.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5 «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року № 1300/29430 (далі - Наказ № 2830/5), зокрема, до частин першої, другої та дев`ятої розділу І до видів витрат виконавчого провадження відносяться: виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари; пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку; послуги за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону № 1404-VIII плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

Відповідно до частин першої, другої розділу ІІ Наказу № 2830/5 розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах.

Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 2, 4 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта».

Згідно Наказу Міністерства юстиції України від 29 грудня 2016 року № 3917/5 «Про встановлення розмірів плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями» (в редакції згідно з Наказом Міністерства юстиції № 1468/5 від 08.05.2018) розмір плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження (далі - Система) органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями становить 69 грн 00 коп. (з урахуванням ПДВ) за кожне відкрите виконавче провадження.

У постанові про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження № 59524909 від 12.07.2019 приватним виконавцем було зазначено детальний розрахунок таких витрат, а саме:

Користування автоматизованою системою виконавчих проваджень - 69 грн, виготовлення документів виконавчого провадження: папір 107 арк. х 0, 58 = 62 грн, конверти 20 шт. х 0.92 грн = 18, 40 грн, друк та обслуговування оргтехніки, канцелярські приладдя - 230 грн, знаки поштової оплати (марки) - 347 грн, папка на зав`язках 1 шт - 2, 50 грн, транспортні витрати 20 л. дизельного пального х 29, 49 грн - 569, 80 грн, всього 1 298, 76 грн

Отже, мотивувальна частина оскаржуваної постанови містить детальний розрахунок здійснених відповідачем витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження, який затверджено Наказом № 2830/5, при цьому Закон № 1404-VIII не покладає на державного або приватного виконавця обов`язок документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 29 березня 2019 року в справі № 750/6794/17.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірні постанови про стягнення з боржника основної винагороди та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження по виконавчому провадженню № 59524909 прийняті відповідачем в межах повноважень та у спосіб встановлений Законом № 1404-VIII та Конституцією України, оскільки задоволення вимог стягувача та стягнення грошових коштів за рішенням Господарського суду Київської області від 26.11.2018 в справі № 911/1563/18 відбулось в межах виконавчого провадження № 59524909.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції рішення ухвалено при неповному з`ясуванні усіх обставин справи, при цьому, висновки суду не відповідають фактичним обставинам, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року - скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ФМ С Є Десна» до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

А.Г. Степанюк