Справа № 640/20153/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Лічевецького І.О., Файдюка В.В.

при секретарі Горяіновій Н.В.

за участю:

представника позивача: Бутенко С.Ю.

представника відповідача: Солтановської А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року в справі за адміністративним позовом громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі по тексту - відповідачі, ДМС України, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області) в якому просив:

1) визнати протиправним та скасувати наказ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області від 05.04.2019 року № 133 про відмову в прийнятті заяви громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

2) визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України про відхилення скарги на рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області про відмову в прийнятті заяви;

3) зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач, через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися в призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, громадянин Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 , місце народження Сомалі м. Афгойє, за національністю Габойє , сповідує іслам, розлучений. Документи, що посвідчують особу відсутні. Прибув на Україну 15.11.2014 року, автомобільним сполученням, таємно та нелегально.

За отриманням захисту на території України звертався, в даному випадку, втретє. На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України перебуває нелегально.

Вперше до органів міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся 28.05.2015 року.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17.02.2016 року №49-16 позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У повідомленні ГУ ДМС України в місті Києві від 09.03.2016 року зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту» позивачу відмовлено у визнанні біженцем як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Вважаючи відмову неправомірною, позивач звернувся з позовом до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.07.2016 року у справі №826/4121/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2016 року, відмовлено у задоволенні позову та визнано законною відмову ДМС України у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.10.2016 року відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою позивача, на підставі того, що касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не навів підстав, які б дозволили вважати, що суди не правильно застосували норми матеріального або процесуального права.

У повторній заяві від 02.02.2017 року до органу міграційної служби основною причиною звернення за захистом позивач зазначив загальнопоширене насильство в Сомалі та боязнь зазнати переслідувань від членів угрупування «Аль - Шабаб».

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та скарги на відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 02.02.2017 року № 44 та рішенням ДМС України в м. Києві від 12.06.2017 року № 42-17 було відмовлено заявнику - громадянину Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У серпні 2017 року громадянин Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом (справа №826/10017/17) до ГУ ДМС України в місті Києві та ДМС України, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого видане Повідомлення № 9 від 02.02.2017 року про відмову у прийнятті заяви про визнання громадянин Сомалі ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 42-17 від 12.06.2017 року про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в місті Києві про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є однією і тією ж особою, а ім`я зазначено зі слів позивача, адже будь-які документи, що підтверджують його особистість відсутні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.07.2018 року в справі №826/10017/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Тобто в рамках справ № 826/4121/16 та № 826/10017/17 встановлено, що при зверненні із заявою до міграційного оргнау вперше, позивач стверджував, що виїхав з країни походження через те, що до нього на роботу у готель «ШАМО», навідалися члени угрупування «Аль - Шабааб» з вимогою щоб іноземець покинув зазначену роботу, у противному випадку погрожували смертю, на що позивач повідомив про відсутність іншої роботи та про те, що на зароблені кошти він допомагає хворій матері.

Згодом іноземець на викладене погодився, після чого представники угрупування « Аль - Шабааб » пішли і 27.02.2015 року підірвали готель «ШАМО». Іноземець стверджує, що в той час знаходився саме в готелі та отримав поранення. Також, позивач зазначає, що до нього додому навідалися представники наведеного угрупування та повідомили, якщо той не буде з ними співпрацювати вони його вб`ють та дали йому три тижні для прийняття рішення, після чого заявник поїхав до Ефіопії, а згодом до Російської Федерації та в Україну.

Заявник повідомив, що причиною його виїзду із Сомалі є загроза від терористичного угрупування «Аль-Шабааб», через війну та безлад, і небезпеку його перебувати в країні походження.

Водночас, у заяві від 02.02.2017 року заявник повідомив міграційному органу зовсім іншу інформацію, а саме: про те, що в Сомалі він продавав заборонені терористичним угрупуванням «Аль - Шабааб» товари: цигарки і компакт-диски, що визнається «Аль-Шабаабом» як «харам», тобто порушенням ісламських законів шаріату, і відповідно, тягне за собою суворе покарання (часто вбивство) з боку «Аль-Шабааб». Після його відмови вступити до терористичної організації представники «Аль-Шабаабу» викрали позивача та били, примушуючи стати членом терористичної організації.

Подібні за змістом пояснення наведено позивачем і в заяві-анкеті, яка була передумовою прийняття відповідачами оскаржуваних рішень в рамках даної справи.

05.04.2019 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області прийнято наказ № 133, яким відповідно до частини 6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено громадянину Федеративної республіки Сомалі Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі по тексту - оскаржуваний наказ).

За результатами розгляду скарги позивача на наказ №133 від 05.04.2019 року, ДМС України прийнято рішення від 18.09.2019 року №137-19 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС, яким відхилена скарга позивача наказ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 05.04.2019 року № 133 (далі по тексту - оскаржуване рішення).

Позивач, вважаючи протиправними оскаржуване рішення та наказ, звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами доведено правомірність прийняття оскаржуваних наказу та рішення, з урахуванням вимог, встановлених ч.2 статті 19 Конституції України та ч.2 статті 2 КАС України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами першою, другою, шостою, восьмою, одинадцятою та дванадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

- наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

- неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2009 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вище вже зазначалося судом, у заяві позивача, яку було подано втретє, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження.

Так, апелянтом не надано суду жодного доказу, який би підтверджував пряму загрозу життю, безпеці та свободі у разі повернення на батьківщину, що не відповідає вимогам частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI, якою передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять дійсно загальний характер і не підтверджують реального, а не уявного існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.03.2020 року в справі №420/4829/19.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, доводи відповідачів, що заява позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні, є обґрунтованими та відповідають нормам чинного законодавства.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про утиски останнього.

За змістом пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення біженця Управління Верховного комісара ООН (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосується статусу біженця) мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися бажанням змін або пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, висновок суду першої інстанції є правильним, що позивача, в розрізі вказаних пояснень та в контексті пункту 62 названого Керівництва, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місці, дії якого мотивуються сімейними або іншими причинами особистого характеру, а не як біженця чи особу, яка потребує додаткового захисту.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що оскаржуваний наказ № 133 від 05.04.2019 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області про відмову в прийнятті заяви громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення від 18.09.2019 року №137-19 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС є правомірними, обґрунтованими та не підлягають скасуванню, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що позовна вимога позивача про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву останнього про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вищезазначених позовних вимог в задоволенні яких судом правомірно відмовлено.

Отже, даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: І.О. Лічевецький

В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено 09.06.2020 року