Справа № 826/8544/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2020-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

04 червня 2020 року справа №826/8544/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомДержавної архітектурно-будівельної інспекції України (далі по тексту - позивач, ДАБІ)
доОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_1 )
треті особи1. ОСОБА_2 (далі по тексту - третя особа 1, ОСОБА_2 ) 2. ОСОБА_3 (далі по тексту - третя особа 2, ОСОБА_3 )
прозобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану шляхом знесення самовільно побудованої господарської споруди за власний рахунок
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки ОСОБА_1 самовільно збудовано індивідуальний житловий будинок з цокольним поверхом та прибудовою, який експлуатується без прийняття в експлуатацію, чим порушено вимоги частини восьмої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; припис про приведення земельної ділянки до попереднього стану шляхом знесення самовільно побудованої господарської споруди за власний рахунок відповідачем не виконано, що є підставою для зобов`язання вчинити такі у судовому порядку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2018 року закрито провадження в адміністративній справі №826/8544/16.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2018 року ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2018 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями адміністративну справу передано на розгляд судді Кузьменку В.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року адміністративну справу прийнято до провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 22 квітня 2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти позову заперечив; суд ухвалив розглядати справу без виклику сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 червня 2020 року поновлено позивачу строк звернення до суду.

Відповідач подав заперечення проти позову, в якому зазначає, що ДАБІ вводить суд в оману щодо існування порушень будівельних норм і правил при будівництві житлового будинку, господарських будівель та споруд на земельній ділянці АДРЕСА_1 ; знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законом заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, а також за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними нормами, або якщо особа, яка здійснила будівництво, відмовляється від такої перебудови. ДАБІ не зверталася до відповідача із вимогою щодо проведення перебудови, а ОСОБА_1 не відмовлявся від такої перебудови. Позивачем не доведено, що вичерпані всі заходи для приведення об`єкта будівництва в належний стан, так як і не доведено нанесення шкоди суспільним інтересам чи інтересам інших осіб даним будівництвом, а тому звернення до суду є передчасним.

Треті особи письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надали.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Матеріали справи підтверджують, що на підставі звернення ОСОБА_4 та направлення для проведення позапланової перевірки від 25 липня 2012 року №б/н посадовою особою позивача проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ; назва та місцезнаходження об`єкта будівництва - житловий будинок та господарські споруди на АДРЕСА_1 .

За результатами перевірки встановлено, що вказаною адресою розташований самовільно збудований індивідуальний житловий будинок з цокольним поверхом, мансардою, підвалом (літ. "К", 2004) та прибудова (літ. "К", 2004), (ІІ категорія складності), який експлуатується без прийняття його в експлуатацію, чим порушено вимоги частини восьмої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». У ході перевірки також встановлено, шо ОСОБА_1 самовільно, без дозвільних документів виконує роботи з будівництва господарської споруди, чим порушено статтю 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», статті 31, 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

У зв`язку з виявленням під час проведення перевірки порушень позивачем складено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 31 липня 2012 року з вимогою зупинити виконання будівельних робіт та усунення виявлених порушень до 03 вересня 2012 року.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення посадовою особою ДАБІ прийнято постанову від 02 серпня 2012 року №408, якою відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частинами сьомою та дванадцятою статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підставі направлення на проведення перевірки від 19 вересня 2012 року з метою перевірки виконання вимог припису від 31 липня 2012 року позивачем проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ОСОБА_1 , об`єкт будівництва - житловий будинок та господарські споруди на АДРЕСА_1 , результати якої оформлено актом від 19 вересня 2012 року.

Перевіркою встановлено невиконання вимог згаданого припису в частині усунення виявлених порушень, проте встановлено, що будівельні роботи не виконувались; за наслідками чого позивачем винесено припис від 19 вересня 2012 року, у якому вимагається до 20 листопада 2012 року привести земельну ділянку до попереднього стану шляхом знесення самовільно побудованої господарської споруди.

Крім того, посадовою особою позивача прийнято постанову від по справі про адміністративне правопорушення від 20 вересня 2012 року, якою відповідача визнано винним у в вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 18842 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З метою перевірки виконання вимог припису від 19 вересня 2012 року позивачем проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ОСОБА_1 на об`єкті будівництва - житловий будинок та господарські споруди на АДРЕСА_1 , результати якої оформлено актом від 20 листопада 2012 року. Перевіркою встановлено, що відповідач не виконав вимоги припису.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» (тут і далі - закони в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Частини перша та друга статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», встановлюють, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва; суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після: направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт Державній архітектурно-будівельній інспекції України або її територіальному органу (далі - інспекції державного архітектурно-будівельного контролю) за місцезнаходженням об`єкта будівництва - щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до I-III категорій складності.

Як визначено у статті 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Наведеним положенням кореспондують приписи частини першої статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент звернення до суду), відповідно до якої У разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

Відповідно до частини другої статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» за рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво.

У разі неможливості виконання рішення суду особою, яка здійснила таке самочинне будівництво (смерть цієї особи, оголошення її померлою, визнання безвісно відсутньою, ліквідація чи визнання її банкрутом тощо), знесення самочинно збудованого об`єкта здійснюється за рішенням суду за рахунок коштів правонаступника або за рішенням органу місцевого самоврядування за рахунок коштів місцевого бюджету та в інших випадках, передбачених законодавством. Виконання рішення суду, що набрало законної сили, щодо знесення самочинно збудованого об`єкта здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Вище встановлено, що за результатами перевірки виявлено невиконання відповідачем вимог припису щодо приведення земельної ділянки до попереднього стану шляхом знесення самовільно побудованої господарської споруди.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України статті нерухоме майно вважається самочинним будівництвом за наявності хоча б однієї з трьох умов, а саме:

1) воно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети;

2) воно збудоване або будується без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту;

3) воно збудоване або будується з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

При цьому, збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 Цивільного кодексу України, а саме:

1) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці;

2) якщо така забудова порушує права інших осіб;

3) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим;

4) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Тобто, можливість знесення самочинного будівництва закон пов`язує саме з цими обставинами, а не з фактом невиконанням припису.

При цьому, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі №814/2645/15 та від 31 липня 2018 року у справі №813/6426/14.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 Цивільного кодексу України). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 376 Цивільного кодексу України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 Цивільного кодексу України).

У пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснено, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову. Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, позивачем під час судового розгляду справи не надано належних і допустимих доказів, що безумовно свідчили б про виконання ОСОБА_1 будівельних робіт всупереч інтересам держави чи суспільства, з істотним порушенням будівельних норм та інтересів інших осіб. Також матеріали справи не містять доказів неможливості перебудови об`єкта або відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Крім того, згідно з письмовими поясненнями відповідача від 22 квітня 2019 року вбачається, що земельна ділянка під житловим будинком по АДРЕСА_1 приватизована, а частина її подарована доньці ОСОБА_1 , на якій також збудовано житловий будинок ОСОБА_2 (включно з гостьовим будинком), які введено в експлуатацію та зареєстровані у встановленому порядку, на підтвердження чого до суду надано копії витягу з Державного реєстру прав, технічного паспорту будинку та декларацій про готовність об`єкта до експлуатації.

Наведене свідчить, що на момент прийняття даного рішення спірний об`єкт будівництва належить не відповідачу, а ОСОБА_2 .

У свою чергу позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, що спірна господарська споруда належить ОСОБА_1 або збудована ним, що виключає можливість її знесення як самовільної споруди та свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

При вирішенні спору суд також враховує, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року вказано, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Разом із тим, позивач не довів нагальної суспільної потреби втручання у справа відповідача та необхідність знесення спірного об`єкта будівництва.

Частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як передбачає частина перша статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено обґрунтованість своїх вимог та не підтверджено їх належними доказами, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ДАБІ не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено і позивач є суб`єктом владних повноважень, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Державній архітектурно-будівельній інспекції України відмовити повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Державна архітектурно-будівельна інспекція України (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26; ідентифікаційний код 37471912);

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 );

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

Суддя В.А. Кузьменко