Справа № 640/8557/19
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2020-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 червня 2020 року м. Київ № 640/8557/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства оборони України
провизнання протиправними та скасування рішення в частині, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати п. 47 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 15.03.2019 №32;

- зобов`язати Міністерство оборони України протягом місяця з дня набрання законної сили рішення суду призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2018 року, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено про те, що відповідачем безпідставно відмовлено ОСОБА_1 у призначені одноразової грошової допомоги, оскільки застосування ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пов`язується не з фактом звільнення особи зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце у період проходження військової ї служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2019 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено сторонам строк для надання відзиву, відповіді на відзив та заперечення.

19.06.2019 від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши про правомірність оскаржуваної відмови, з урахуванням того, що обов`язок щодо виплати одноразової грошової допомоги належить ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не Міністерству оборони України, а тому позовні вимоги щодо зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу є безпідставними та не підлягають задоволенню. З огляду на викладене, представником відповідача заявлено клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та залучення до участі у справі ІНФОРМАЦІЯ_2 як третю особу на стороні відповідача.

З приводу викладеного, суд зазначає, що у силу ч. 2 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 4 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та наведених законодавчих положень, судом при відкритті провадження зроблено висновок про можливість розгляду адміністративної справи №640/8557/19 за правилами спрощеного позовного провадження.

При цьому, у розглядуваному клопотанні (у відзиві) представником відповідача не наведено жодної обставини, яка б перешкоджала розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про необґрунтованість клопотання представника відповідача про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 49 Кодексу адміністративного судочинства України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Приписами ч.ч. 4 та 5 ст. 49 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Ухвала за наслідками розгляду питання про вступ у справу третіх осіб окремо не оскаржується. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

З аналізу наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що підставою для залучення особи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є можливість впливу рішення, прийнятого за результатами розгляду справи, на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки.

Проте, виходячи зі змісту заявленого клопотання про залучення третьої особи, останнє не містить обґрунтувань щодо доцільності такого залучення, а тому суд відмовляє у задоволенні останнього.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про хворобу від 29.08.1994 №1543, у ОСОБА_1 , полковника військової частини НОМЕР_1 центр забезпечення реалізації договорів, діагностовано захворювання, отримане у період проходження військової служби.

У той же час, згідно з актом огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0076494 від 24.12.2013, ОСОБА_1 з 26.11.2013 встановлено ІІ групу інвалідності (причина інвалідності: захворювання, так, отримані у період проходження військової служби).

На підставі викладеного, ОСОБА_1 звернувся до Київського міського військового комісаріату із заявою від 11.12.2018, в якій просив виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із інвалідністю ІІ групи, настання якої пов`язано з захворюванням, отриманим у період проходження військової служби.

Листом від 14.12.2018 №ВСЗ/3075 Київським міський військовий комісаріат вказану заяву разом з іншими матеріалами направив на адресу Міністерства оборони України. Крім того, у даному листі вказано, що ОСОБА_1 має право на отримання зазначеної грошової допомоги у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату 01.01.2018.

У свою чергу, відповідно до наявної у матеріалах справи копії витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.03.2019 №32, розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову у призначенні полковнику ОСОБА_1 , якого 01.10.1994 звільнено з військової служби та 26.11.2013 під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби (довідка МСЕК серія АВ №0076494 від 26.11.2013), одноразової грошової допомоги, з огляду на те, що заявник звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 04.04.2006 №3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність встановлено до 01.01.2014, тобто до набуття чинності нової редакції ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (п. 47).

Вважаючи на підставі викладеного порушеними власні права та охоронювані законом інтереси, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Приписами ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) визначено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» (надалі Порядок №499) встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком.

Згідно з пп. 2 п. 2 Порядку №499 (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності), військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби одноразова грошова допомога інвалідам ІІ групи виплачується у розмірі 30-місячного грошового забезпечення.

З огляду на викладене, суд звертає увагу, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення.

Тобто, застосування ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи.

Другу групу інвалідності позивачу було встановлено з 26.11.2013 (акт огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0076494 від 24.12.2013)

Станом на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладно в іншій редакції, якою закріплено право на отримання грошової допомоги у розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, в залежності від ступеня втрати працездатності.

Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги), встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, за п. 4 встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Отже, враховуючи положення Порядку №499 (діючого на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності), встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, суд дійшов до висновку про безпідставність відмови Міністерства оборони України у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги з наведених вище підстав, відтак, п. 47 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 15.03.2019 №32 є протиправним та підлягає скасуванню, як наслідок, Міністерство оборони України слід зобов`язати призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 30-місячного грошового забезпечення за останньою посадою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №278/307/17.
У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 77, 139, 246, 257-262, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати п. 47 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України (, адреса: 03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6) з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 15.03.2019 №32.

Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) одноразову грошову допомогу у розмірі 30-місячного грошового забезпечення за останньою посадою.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок