Справа № 817/1638/18
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2020-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 817/1638/18 пров. № А/857/3069/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Качмара В.Я., Кушнерика М.П.,

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х.І.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року у справі № 817/1638/18 (рішення ухвалено в м. Рівне, головуючий суддя Друзенко Н.В., повне судове рішення складено 31.01.2020) за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Рівненській області до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про застосування арешту коштів на рахунках платника податків,

в с т а н о в и в:

Головне управління ДПС у Рівненській області (далі - ГУ ДПС у Рівненській області, позивач) 14.06.2019 звернулось в суд з адміністративним позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про застосування арешту коштів на рахунках платника податків ФОП ОСОБА_1

В обґрунтування позову зазначає, що 29.05.2018 позивачем видано наказ №1577 про проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання податкового законодавства. Для реалізації зазначеного наказу посадовими особами податкового органу було здійснено вихід на адресу місцезнаходження відповідача, однак ним було відмовлено у допуску уповноважених осіб контролюючого органу до перевірки через відсутність службових посвідчень, оскарження наказу позивача №1577 та повідомлення №457/17-00-13-05, про що було складено відповідний акт від 11.06.2018 №222/17-00-13-05/ НОМЕР_1 . Вказана відмова в силу приписів статті 94 ПК України слугувала підставою звернення до начальника контролюючого органу про застосування адміністративного арешту майна відповідача та 12.06.2018 ухвалення рішення №4800/10/17-00-13-05-04, що зумовило звернення до суду з вказаним позовом.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Рівненській області оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а встановлені обставини не відповідають обставинам справи, а також прийняв рішення з порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що 11.06.2018 ФОП ОСОБА_1 не виконала законні вимоги посадових осіб ГУ ДФС у Рівненській області, не допустивши до проведення планової виїзної документальної перевірки, у зв`язку з чим контролюючим органом неможливо було провести вказану перевірку відповідача з питань дотримання податкового законодавства. Через не допуск посадових осіб органу ДФС до проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 за наявності законних підстав для її проведення було прийнято рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків. Вважає безпідставним покликання на наказ ГУ ДФС у Рівненській області від 29.12.2018 №3246, оскільки такий не був реалізований контролюючим органом у зв`язку з не допуском до перевірки. Вказує про необґрунтованість посилання суду й на наказ ГУ ДФС у Рівненській області від 18.01.2019 №197, який був скасований рішенням суду. Вважає, що у суду були усі підстави, вказані у позові, для його задоволення із врахуванням того, що на момент прийняття судом рішення у вказаній справі не були усунуті платником податків причини застосування адміністративного арешту.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи апеляційної скарги, Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явились, що у відповідності до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.4 ст.229, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи, однак таке задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року статтю 195 КАС України після частини третьої доповнено новою частиною такого змісту: "4. Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України"."

На виконання вимог приведеного закону Восьмим апеляційним адміністративним судом (на період вжитих Урядом України карантинних заходів) забезпечено доступ сторін та учасників справи до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції за правилами статті 195 КАС України зі всіма учасниками справи, які виявили таке бажання та повідомили про нього суд. Окрім того, судом забезпечено можливість надіслання на адресу суду процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи (в тому числі і письмових пояснень, відзивів, доказів тощо) засобами як поштового так і електронного зв`язку, про що повідомлено на офіційному сайті суду.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції у період дії карантинних заходів забезпечено процесуальну можливість для сторін та учасників справи доступу до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції поза межами суду та надіслання до суду апеляційної інстанції необхідних процесуальних документів та письмових пояснень у даній справі для урахування їх під час розгляду апеляційної скарги.

Колегією суддів враховано, що перешкод у наданні сторонами в електронній формі численних клопотань до суду про відкладення розгляду справи не існувало, а відтак у позивача та відповідача була процесуальна можливість прийняти участь у розгляді даної справи шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції із завчасним зверненням до суду з відповідним клопотанням, в тому рахунку і поза межами суду та висловлення своєї позиції як в усній так і у письмовій формі шляхом надіслання на поштову чи електронну адресу суду. Також враховано, що розгляд у справи неодноразово відкладався.

З огляду на приведені обставини справи, колегія суддів вважає, що чергове відкладення розгляду справи є необґрунтованим та таким, що призводить до свідомого затягування учасниками розгляду справи, порушення права на доступ до суду, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо розумних строків розгляду апеляційної скарги.

Відтак, розгляд апеляційної скарги здійснюється судом з урахуванням наявних матеріалів справи, що надійшли на адресу суду від учасників справи.

За наведених обставин, колегія суддів відмовляє відповідачу у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджуються матеріалами справи, що ОСОБА_1 є зареєстрованою у встановленому законом порядку фізичною особою-підприємцем.

29.05.2018 ГУ ДФС у Рівненській області видано наказ №1577 про проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, а також правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, тривалістю 10 робочих днів з 11.06.2018.

Вказаний наказ видано на виконання плану-графіку проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2018 рік та на підставі ст.20 розділу I, статей 75, 77, 82 глави 8 розділу II Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Заступником начальника ГУ ДФС у Рівненській області були виписані підлеглим посадовим особам направлення на перевірку від 08.06.2018 №1205/17-00-13-05 та №1206/17-00-13-05 та останніми здійснено вихід на адресу місцезнаходження ФОП ОСОБА_1 , де пред`явлено уповноваженому представнику відповідача вищевказані направлення та наказ, довідки про те, що вказані особи працюють в ГУ ДФС у Рівненській області та їх паспорти громадян України.

Проте, відповідачем було відмовлено у допуску уповноважених осіб контролюючого органу до перевірки, у зв`язку з відсутністю службових посвідчень, оскарженням наказу позивача №1577 та повідомлення №457/17-00-13-05 від 29.05.2018, про що посадовим особам позивача складено акт від 11.06.2018 №222/17-00-13-05/ НОМЕР_1 , що засвідчує факт не допуску до проведення документальної виїзної планової перевірки ФОП ОСОБА_1 .

Вказана відмова на підставі положень статті 94 ПК України слугувала підставою звернення 12.06.2018 до начальника контролюючого органу про застосування адміністративного арешту майна відповідача.

12.06.2018 начальник ГУ ДФС у Рівненській області прийняв рішення №4800/10/17-00-13-05-04 про застосування адміністративного арешту майна платника податків, за змістом якого було вирішено застосувати повний адміністративний арешт майна платника податків ФОП ОСОБА_1 що перебуває за адресою: АДРЕСА_1 , а також надіслати рішення з вимогою тимчасово зупинити відчуження майна відповідача.

Наказ контролюючого органу №1577 від 29.05.2018 оскаржений відповідачем до Рівненського окружного адміністративного суду.

03.09.2019 рішенням суду у справі №817/1557/18, яке набрало законної сили 28.11.2019, у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Рівненській області про скасування наказу від 29.05.2018 №1577 "Про проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 відмовлено.

Крім того, 29.12.2018 контролюючий орган видав наказ №3246 "Про проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яким вирішено провести нову документальну планову виїзну перевірку відповідача з тих самих питань і за той самий період, що і в наказі від 29.05.2018 №1577, тривалістю 10 календарних днів з 10.01.2019.

Наказ №3246 ГУ ДФС у Рівненській області від 29.12.2018 був оскаржений ФОП ОСОБА_1 у судовому порядку і рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 у справі №460/60/19, яке набрало законної сили 03.05.2019, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Проте судом встановлено, що наказ №3246 від 29.12.2018 податковим органом на час розгляду справи реалізований не був і не скасований.

Натомість, ГУ ДФС у Рівненській області 18.01.2019 видано ще один наказ за №197 про проведення планової документальної невиїзної перевірки з тих же питань і за той самий період, які охоплювалися наказами ГУ ДФС у Рівненській області від 29.05.2018 №1577 та від 29.12.2018 №3246 на здійснення перевірок з наведених вище підстав.

За результатами такого заходу контролю податковим органом прийнято ряд податкових повідомлень-рішень, якими відповідачу визначено податкові зобов`язання з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства, а також правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017.

Також встановлено, що наказ позивача №197 від 18.01.2019 скасований рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 у справі №460/148/19, яке набрало законної сили 22.10.2019, з підстав того, що посадовими особами ДФС проводиться реалізація двох планових перевірок одного й того ж самого періоду та з одних і тих же питань водночас, а саме одна згідно наказу №3246 від 29.12.2018, інша - згідно наказу №197 від 18.01.2019 і при цьому, розпочавши проведення позапланової невиїзної перевірки згідно наказу №197 від 18.01.2019, відповідач не відмовився від можливості подальшої реалізації перевірки згідно наказу №3246 від 29.12.2018.

Правомірність податкових повідомлень-рішень, прийнятих за результатами невиїзної перевірки, що проведена за наказом №197 від 18.01.2019, оспорюється у судовому порядку у справі №460/828/19, і на час розгляду справи рішення не ухвалено.

Для реалізації рішення №4800/10/17-00-13-05-04 начальника ГУ ДФС у Рівненській області про застосування адміністративного арешту майна платника податків позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що зупинення господарської діяльності відповідача, що зумовлено арештом його безготівкових коштів, не буде спонукати до допуску посадових осіб позивача до перевірки, призначеної наказом №1577 від 29.05.2018, а стане для нього лише надмірним тягарем, який є непропорційним легітимній меті такого втручання. У випадку застосування такого заходу не буде досягнуто "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства, які полягають у сплаті податків і зборів та умовами захисту основних прав людини.

З врахуванням такого суд дійшов переконання, що застосування арешту коштів на рахунку платника податків буде становите невиправдане втручання у його право на мирне володіння майном, а тому визнав позовні вимоги необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами в редакції, що були чинними на момент їх виникнення.

Відповідно до правил п.75.1 ст.75 ПК України органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно п.77.4 ст.77 ПК України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

За змістом пункту 81.1 ст. 81 ПК України встановлено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Як вказує пункт 81.2 ст. 81 ПК України, у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки посадовими (службовими) особами контролюючого органу за місцем проведення перевірки, невідкладно складається у двох примірниках акт, що засвідчує факт відмови, із зазначенням заявлених причин відмови, один примірник якого вручається під підпис, відразу після його складання, платнику податків та/або уповноваженій особі платника податків.

Згідно пп.94.2.3. п.94.2 ст.94 ПК України арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Водночас, положення п.94.1 ст.94 ПК України вказують, що адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Арешт майна полягає у забороні платнику податків вчиняти щодо свого майна, яке підлягає арешту, дії, зазначені у пункті 94.5 цієї статті щодо повного чи умовного його арешту (підпункти 94.3, 94.5 ст. 94 ПК України).

Згідно п. 94.4 ст. 94 ПК України арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду (абз. 2 пп.94.6.2 п.94.6 ст.94 ПК України).

Колегія суддів зазначає, що адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Законодавцем в положеннях податкового законодавства розрізненні правові поняття щодо арешту майна та арешту на кошти, що знаходяться в банківських установах платника податків.

Не зважаючи на те, що кошти є також складовою майна платника податків, що складає загальний об`єкт, в той же час має свої особливості та різницю виникнення підстав для вчинення відповідних дій, пов`язаних із встановленням певного виду обмеження щодо такого майна (коштів), у вигляді арешту, а також можливим порядком його застосування. Обидва види арешту розрізняються процедурою застосування - або за рішенням керівника податкового органу (щодо майна, відмінного від коштів), або за рішенням суду (арешт коштів).

Не підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків у судовому порядку не обмежує право податкового органу на звернення до суду про застосування арешту коштів на рахунках відповідача, але за умови наявності відповідних підстав, визначених Податковим кодексом України.

З огляду на правовий зміст та аналіз наведених норм матеріального права у їх взаємному зв`язку, вбачається, що арешт на кошти платника податків накладається за наявності підстав, визначених пунктом 94.2 ст. 94 ПК України. Крім того, метою накладення такого арешту має бути спонукання платника податків (способом забезпечення) виконання його обов`язків, визначених законом.

Арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Суть спору у цій справі полягає у наявності чи відсутності у позивача підстав для застосування до платника податків адміністративного арешту коштів і звернення до суду з таким позовом.

Як встановлено судом, 29.05.2018 позивачем було видано наказ №1577 про проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, тривалістю 10 робочих днів з 11.06.2018.

Для реалізації зазначеного наказу посадовими особами податкового органу було здійснено вихід на адресу місцезнаходження ФОП ОСОБА_1 . Проте, відповідачем було відмовлено у допуску уповноважених осіб контролюючого органу до перевірки у зв`язку з відсутністю службових посвідчень, оскарженням наказу позивача №1577 та повідомлення №457/17-00-13-05, про що ними було складено відповідний акт від 11.06.2018 № 222/17-00-13-05/ НОМЕР_1 .

За результатами оскарження наказу №1577 на проведення перевірки рішенням суду від 03.09.2019 у справі №817/1557/18, яке набрало законної сили 28.11.2019, у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 відмовлено, встановивши, що при видачі оскаржуваного наказу ГУ ДФС у Рівненській області діяло на підставі, в межах власних повноважень, у спосіб визначений законодавством, а тому такий наказ відповідає критеріям правомірності.

Вказане свідчить про наявність законних підстав для проведення документальної планової перевірки, дотримання позивачем процедури її здійснення, відсутності підстав для не допуску відповідачем посадових осіб податкового органу до перевірки.

Вказані обставини підтверджують право позивача, як контролюючого органу, звернутися до суду з позовом про арешт коштів на рахунку платника податків, проте у конкретних правовідносинах такий захід як арешт коштів відповідача спричинить зупинення його господарської діяльності та не спонукатиме його до допуску посадових осіб позивача до перевірки, призначеної наказом №1577 від 29.05.2018, а стане для нього лише надмірним тягарем, який є непропорційним легітимній меті такого втручання.

Такому переконанню суду слугує і те, що як встановлено судом, на даний час контролюючим органом проведена планова документальна невиїзна перевірка за період та з питань, що вказані у цьому наказі, про що складено відповідний акт і винесено за її результатами податкові повідомлення-рішення про нарахування платнику податкових зобов`язань і штрафних санкцій. Тобто, період та питання, вказані у наказі №1577 від 29.05.2018, контролюючим обревізовано, що вказує на його фактичне виконання прийнятими наступними наказами та проведеною перевіркою з тих же питань і за той самий період..

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року).

Враховуючи встановлене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування арешту коштів на рахунку платника податків у вказаних правовідносинах не досягне "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства, які полягають у сплаті податків і зборів та умовами захисту основних прав людини, а становитиме невиправдане втручання у його право на мирне володіння майном. У зв`язку з тим суд першої інстанції прийняв законне рішення про відмову у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

Згідно статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованим, прийнятим у відповідності до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та не впливають на правомірність прийнятого рішення, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 229, 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року у справі № 817/1638/18- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. Я. Качмар
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 09.06.2020