Справа № 500/608/20
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/608/20

04 червня 2020 рокум. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом державного підприємства "Тернопільське лісове господарство" до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання дій протиправними та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява державного підприємства "Тернопільське лісове господарство" до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) про визнання дій протиправними старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Герелевич О.М. з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 60531799 від 18.02.2020; про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 18.02.2020 у виконавчому провадженні ВП № 60531799.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18.02.2020 старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) Герелевич О.М. (далі - державний виконавець) винесла постанову ВП № 60531799 про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 11755,07 грн.

Позивач наголошує, що в даному випадку примусового виконання рішення не відбулось, так як державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника (позивача) на користь стягувача присуджених сум за наказом № 921/320/19 від 03.10.2019, а відтак 18.02.2020 державний виконавець в порушення частини другої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) безпідставно винесла зазначену постанову про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою суду від 06.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено у справі судове засідання.

Враховуючи те, що сторони у судовому засідання 03.06.2020 заявили клопотання про розгляд даної справи в порядку письмового провадження, суд згідно ухвали від 03.06.2020 перейшов до розгляду справи № 500/608/20 в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Водночас, представник відповідача у відзиві на позов просить відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що оскаржену постанову державний виконавець винесла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (арк. справи 35 - 38).

Дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Як підтверджується матеріалами справи, на підставі заяви стягувача, 07.11.2019 головний державний виконавець Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Пуршега І.В. винесла постанову ВП № 60531799 про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу № 921/320/19 від 03.10.2019, виданого Господарським судом Тернопільської області, про стягнення з позивача на користь ТОВ "Галицька Транспортна Компанія": 86769,87 грн боргу; 11505,92 грн пені; 17353,97 штрафу; 1921 грн повернення сплаченого судового збору (арк. справи 7, 39).

Згідно з пунктом 3 наведеної постанови прийнято стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 11755,07 грн.

04.12.2019 на адресу відповідача надійшла заява стягувача - ТОВ "Галицька Транспортна Компанія" у ВП № 60531799 про повернення виконавчого документа, на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII (арк. справи 41-42).

18.02.2020 державний виконавець винесла постанову ВП № 60531799 про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 11755,07 грн, на підставі статей 3, 27, 40 Закону № 1404-VIII (арк. справи 46-47).

20.02.2020 на адресу відповідача надійшла заява стягувача - ТОВ "Галицька Транспортна Компанія" у ВП № 60531799, в якій останній зазначив, що позивач судовий наказ Господарського суду Тернопільської області № 921/320/19 від 03.10.2019 виконав повністю (арк. справи 48-49).

13.04.2020 державний виконавець винесла постанову ВП № 60531799 про закінчення виконавчого провадження, на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII (арк. справи 50-51).

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII визначено підстави початку примусового виконання рішення виконавцем, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. (частина п`ята статті 26 Закону № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При цьому, статтями 40, 42 Закону № 1404-VІІІ визначено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Водночас, частиною четвертою статті 27 Закону № 1404-VІІІ визначено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що Законом № 1404-VІІІ визначений порядок стягнення державним виконавцем виконавчого збору, що залежить від тих чи інших умов.

Так, у першому випадку, таке питання вирішується відповідно до частини п`ятої статті 26 та частини четвертої статті 27 Закону № 1404-УІІІ на стадії прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, з одночасним зазначенням про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

У іншому випадку, таке питання вирішується в порядку встановленому частини третьої статті 40 Закону № 1404-VІІІ, а саме постанова про стягнення виконавчого збору у випадку закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Тобто, Законом № 1404-VІІІ чітко визначений правовий порядок винесення відповідних постанов, зокрема постанові про стягнення виконавчого збору повинна передувати постанова про закінчення виконавчого провадження. При чому постанова про виконавчий збір приймається не пізніше наступного дня з дня закінчення такого провадження.

Суд встановив, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) перебувало виконавче провадження № 60531799 про примусове виконання наказу Господарського суду Тернопільської області № 921/320/19 від 03.10.2019, яке закінчене на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VІІІ у зв`язку з його сплатою позивачем, про що свідчить відповідна заява стягувача від 19.02.2020 (арк. справи 48-51).

Аналіз наведених обставин справи дає підстави для висновку, що державним виконавцем при винесені постанови про стягнення виконавчого збору не було дотримано ані положень частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VІІІ, ані положень частини третьої статті 40 цього ж Закону. Спірна постанова про стягнення виконавчого збору від 18.02.2020, винесена раніше, ніж постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VІІІ, що суперечить частині першій статті 18 та частині третій статті 40 Закону, а тому є протиправною.

Така позиція узгоджується з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 580/1328/19, а тому відповідно до статті 242 КАС суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (стаття 27 Закону № 1404-VІІІ).

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

З аналізу зазначених норм Закону № 1404-VІІІ вбачається, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

При цьому, законодавець чітко визначив, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми, при цьому розмір виконавчого збору вираховується саме з фактично стягнутої суми.

Заходи примусового виконання рішень визначені статтею 10 Закону № 1404, згідно до якої є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що державним виконавцем не було здійснено жодних дій, визначених статтею 10 Закону № 1404, з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за наказом № 921/320/19 від 03.10.2019, оскільки такий наказ позивач (боржник) виконав самостійно, про що свідчить відповідна заява стягувача від 19.02.2020 (арк. справи 48-49).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що оскільки державним виконавцем примусового виконання рішення фактично не відбулось, сума з боржника стягнута не була, а тому відсутні правові підстави для стягнення з боржника виконавчого збору. Відтак, оскаржена постанова про стягнення виконавчого збору є протиправною.

Така позиція узгоджується з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 28.02.2019 у справі № 819/1116/17, а тому відповідно до статті 242 КАС суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову (частина четверта статті 37 Закону № 1404-VIII).

Суд встановив, що 04.12.2019 на адресу відповідача надійшла заява стягувача - ТОВ "Галицька Транспортна Компанія" у ВП № 60531799 про повернення виконавчого документа, а тому державний виконавець відповідною поставною зобов`язана була на підставі такої заяви повернути виконавчий документ стягувачу, а тому такі дії державного виконавця щодо неповернення стягувачу виконавчого документа, суперечать частині першій статті 18 та статті 37 Закону № 1404-VIII

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9, 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Водночас, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Таким чином, аналізуючи у сукупності всі зазначені обставини справи, суд дійшов висновку, що державний виконавець винесла оскаржену постанову не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законом № 1404-VIII, а тому вона є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

З огляду на зазначене та з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача, відповідно до статті 245 КАС, підлягають задоволенню шляхом:

- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) Герелевич О.М. щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 60531799 від 18.02.2020;

- скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) Герелевич О.М. про стягнення виконавчого збору ВП № 60531799 від 18.02.2020.

Частиною першою статті 139 КАС визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги державного підприємства "Тернопільське лісове господарство" до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання дій протиправними та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) Герелевич О.М. щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 60531799 від 18.02.2020.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) Герелевич О.М. про стягнення виконавчого збору ВП № 60531799 від 18.02.2020.

Стягнути на користь державного підприємства "Тернопільське лісове господарство" за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) судові витрати на суму 2102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. сплаченого судового збору згідно платіжного доручення № 274 від 13.03.2020.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.06.2020.

Реквізити сторін:

позивач - державне підприємство "Тернопільське лісове господарство" (місцезнаходження: вул. Багата, 5А, м. Тернопіль, 46001, );

відповідач - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (місцезнаходження: 46021, Тернопільська область, м. Тернопіль, вул. Грушевського, 8, ).

Головуюча суддя Мірінович У.А.

копія вірна

Суддя Мірінович У.А.