Справа № 620/966/20
Суддя: Баргаміна Н.М.
Дата ухвалення: 2020-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2020 року Чернігів Справа № 620/966/20

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Баргаміної Н.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби, з приводу не надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 ; визнання протиправним та скасування рішення комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби, від 21.02.2020 (витяг із протоколу № 3) щодо відмови позивачу у наданні статусу учасника бойових дій; встановлення статусу учасника бойових дій позивачу; зобов`язання комісію Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби, надати ОСОБА_1 , 1965 року народження, проживаючому в АДРЕСА_1 , статус учасника бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка.

В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що Міністерством оборони України протиправно відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій. Вказує, що не взяття до уваги відповідачем показів двох свідків, які підтверджують участь у бойових діях позивача, є порушенням конституційних прав позивача на рівність перед законом з іншими учасниками бойових дій, з якими позивач проходив службу і яким такий статус встановлено комісією Міністерства оборони України.

Представник відповідача подав відзив на позов, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що була у підпорядкуванні Прикордонних військ Комітету державної безпеки СРСР, та має рівні права на соціальний захист із особами, які проходили службу в Державній прикордонній службі України, а не є військовослужбовцями Збройних Сил України. Вказує, що Збройні Сили України не є правонаступником Збройних Сил СРСР, а тим паче правонаступником Прикордонних військ КДБ СРСР. Наголошує на тому, що для вирішення питання щодо встановлення статусу учасника бойових дій позивачу необхідно звернутися до міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка утворена у Міністерстві у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб. Вказує, що відповідно до архівної довідки Центрального прикордонного архіву Федеральної служби безпеки РФ від 16.08.2019 № Г-3300 підтверджується, що в документальних матеріалах військової частини НОМЕР_2 за 1985-1986 роки інформація про участь позивача у бойових діях відсутня, в списках пораненого особового складу частини позивач не заначений, а тому комісією Міністерства оборони України правомірно було повернуто документи позивача без реалізації. Зазначає, що з моменту начебто порушення прав позивача до моменту подання позовної заяви пройшло більше 30 років.

Позивачем було подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідачем здійснюється спотворення інформації, оскільки згідно архівної довідки Центрального прикордонного архіву Федеральної служби безпеки РФ від 16.08.2019 № Г-3300 інформація про участь його у бойових діях не знайдена.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 у період з 09.11.1984 по 21.11.1986 проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою Ніжинського об`єднаного міського військового комісаріату від 20.11.2018 № 4/3437 (а.с. 18).

Позивач через Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки звернувся до комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби, з заявою від 08.01.2020 та вказаними в ній документами про встановлення йому статусу учасника бойових дій з видачею відповідного посвідчення (а.с. 8-34).

Пунктом 17 рішення Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби, оформленим протоколом від 21.02.2020 за № 3, ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій, у зв`язку із відсутністю документального підтвердження його участі в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів) (а.с. 6-7).

При прийнятті вказаного рішення Комісією враховано, що згідно архівної довідки Центрального прикордонного архіву Федеральної служби безпеки РФ від 16.08.2019 № Г-3300 підтверджується, що в документальних матеріалах військової частини НОМЕР_2 за 1985-1986 роки інформації про фактичну участь позивача у бойових діях не знайдено, в списках пораненого особового складу військової частини НОМЕР_1 за 1980-1986 роки і звітності медичної служби за 1985-1986 роки інформації про отримання поранень і контузій позивачем відсутня. Будь-яких інших документів, які б підтверджували участь заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ до розгляду комісії не надано, окрім свідчень двох свідків, які підтверджують, що разом з позивачем проходили службу в одній військовій частині у вказаний період та про його участь в бойових діях на території Афганістану. Положенням про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженим наказом Міністра оборони України від 30.082019 № 511, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.12.2019 за № 1209/34180, покази свідків передбачено тільки для категорії добровольців, які приймали участь в антитерористичній операції та осіб, які брали участь у всіх формах збройної боротьби за незалежність України у XX столітті у складі організацій, структур та формувань, визначених пунктом 16 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тобто покази свідків можуть до уваги не прийматися.

Про вказане рішення позивача повідомлено листом Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 10.03.2020 № 5/1244с (а.с. 5).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон) учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу PCP (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу PCP проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено Перелік держав і періодів бойових дій на їх території, до якого віднесено Афганістан з квітня 1978 року по грудень 1989 року.

Наказом Міністра оборони України від 30.08.2019 № 511, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.12.2019 за № 1209/34180, затверджено Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі Положення № 511 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до пункту 1 якого комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі Комісії) створюються в Міноборони, Генеральному штабі Збройних Сил України (далі Генеральний штаб), Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (далі Адміністрація ДССТ), військовій частині НОМЕР_3 , командуваннях видів Збройних Сил України та оперативних командуваннях «Північ», «Південь», «Схід» та « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (далі оперативні командування).

Згідно пункту 5 Положення № 511 на Комісію Міноборони покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій відповідно до статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Пунктом 11 Положення № 511 визначено, що Комісії зобов`язані: приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; реєструвати заяви в спеціальній книзі обліку; розглядати заяви та інші документи в місячний строк з дня їх отримання; робити запити до відповідних архівних установ (за потреби), про що повідомляти заявника; заслуховувати (за потреби) пояснення осіб, які подали заяви, свідків, досліджувати інші докази особистої участі заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (сил); доводити рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, до відома громадянина в письмовій формі, а також роз`яснювати порядок його оскарження; розглядати документи стосовно надання статусу учасника бойових дій відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а в разі відсутності підстав, що підтверджуються документами, - повертати їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, закладів чи особисто заявнику з метою подальшого доопрацювання; проводити засідання Комісії не рідше ніж один раз на місяць (за наявності документів).

Відповідно до пункту 12 Положення № 511 Комісії приймають рішення про надання громадянам статусу учасника бойових дій на підставі таких документів: заява громадян або клопотання командирів (начальників); оригінали довідок відповідного періоду, підписані й завірені печаткою; партизанський квиток; посвідчення учасника підпілля; посвідчення до знака «За розмінування»; грамоти, фотографії (оригінали); газетні матеріали періоду, який потребує підтвердження; історичні довідки, документи та інші архівні матеріали; документи потрібного періоду, де зазначено прізвище, ім`я, по батькові заявника; документи, які підтверджують службу чи роботу заявника у відповідний період; інші документи, на підставі яких можна зробити достовірний висновок про участь у бойових діях або розмінуванні (траленні бойових мін).

За відсутності в особи з незалежних від неї причин необхідних документів, які підтверджують її право на отримання статусу учасника бойових дій, дозволяється брати до уваги завірені в установленому законодавством порядку показання свідків (не менше двох), які в період, що потребує підтвердження, разом із такою особою брали участь у збройній боротьбі у складі організацій, структур та формувань, зазначених у підпункті 13 пункту 13 цього Положення, та отримали статус учасника бойових дій за такий період (пункт 14 Положення № 511).

Так, підпункт 13 пункту 13 Положення № 511 містить перелік організацій, структур та формувань, а саме: Українська повстанська армія, Українська повстанча армія отамана Тараса Боровця (Бульби) «Поліська Січ», Українська народна революційна армія (УНРА), Організація народної оборони «Карпатська Січ», Українська військова організація (УВО), збройні підрозділи Організації українських націоналістів.

Згідно витягу з протоколу № 3 засідання комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів служби, від 21.02.2020 вбачається, що комісією були розглянуті всі подані позивачем документи, зокрема, довідка Ніжинського об`єднаного міського військового комісаріату від 20.11.2018 № 4/3437 про проходження позивачем військової служби, архівна довідка Центрального прикордонного архіву Федеральної служби безпеки РФ від 16.08.2019 № 21/59/Г-3300, нотаріально засвідчені заяви свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та на підставі розглянутих документів прийнято рішення про відмову в наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з відсутністю документального підтвердження участі позивача в бойових діях чи забезпечення бойової діяльності військ (флотів).

Із наданої позивачем до справи довідки Ніжинського об`єднаного міського військового комісаріату від 20.11.2018 № 4/3437 вбачається, що позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 у період з 09.11.1984 по 21.11.1986 (а.с. 18).

В наданій суду ксерокопії облікової картки до військового квитка на ім`я ОСОБА_1 графа 18 (участь в боях) не заповнена (а.с. 19-20).

Самого військового квитка, який би міг свідчив про те, що позивач протягом військової служби з листопада 1984 року по листопад 1986 року брав участь в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів) в Республіці Афганістан, не надано.

Згідно архівної довідки Центрального прикордонного архіву Федеральної служби безпеки РФ від 16.08.2019 № 21/59/Г-3300 в документальних матеріалах військової частини НОМЕР_2 за 1985-1986 роки інформації про фактичну участь позивача у бойових діях не знайдено, в списках поранених особового складу військової частини НОМЕР_1 за 1980-1988 роки і звітності медичної служби за 1985-1986 роки інформації про отримання поранень і контузій позивачем не знайдено (а.с. 16-17).

Інших документальних доказів, які б могли свідчити про перебування позивача в період проходження військової служби з 1984 року по 1986 рік в Республіці Афганістан, де він брав участь в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів), позивач ні до Міністерства оборони України, ні до суду не надав.

Щодо нотаріально засвідчених заяв громадян свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які підтвердили, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та був учасником бойових дій на території Афганістану, суд зазначає наступне.

Так, згідно посвідчень учасників бойових дій серії НОМЕР_4 , виданого 22.03.1996, та № НОМЕР_5 , виданого 22.03.1996, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно є учасниками бойових дій (а.с. 26, 25).

Згідно військового квитка на ім`я ОСОБА_2 , останній проходив строкову військову службу з 09.11.1984 по 29.10.1986, у військовій частині НОМЕР_1 з 19.02.1985 по 27.10.1986 (а.с. 21-22).

Разом з тим, в нотаріально засвідченій заяві від 13.08.2019 ОСОБА_2 вказує, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 09.11.1984 по 21.11.1986 (а.с. 14).

У військовому квитку на ім`я ОСОБА_3 міститься запис про проходження строкової військової служби з 09.11.1984 по 06.12.1986, у військовій частині НОМЕР_1 з 20.02.1985 по 03.11.1986 (а.с. 23-24).

Разом з тим, в нотаріально засвідченій заяві від 12.08.2019 ОСОБА_3 вказує, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 09.11.1984 по 21.11.1986 (а.с. 15).

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно архівної довідки Центрального прикордонного архіву Федеральної служби безпеки РФ від 16.08.2019 № 21/59/Г-3300, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 13.11.1984 № 282 про зарахування позивача до списків особового складу частини видавався в пгт. Московський Республіка Таджикістан, що свідчить про те, що сама військова частина не була дислокована на території Республіки Афганістан, а отже сам факт проходження служби позивачем в даній військовій частині не може свідчити про те, що він брав участь у бойових діях на території Афганістану.

Враховуючи вищевикладене, заяви зазначених свідків не можуть бути достатніми доказами для вирішення питання про перебування позивача в період проходження військової служби з 1984 по 1986 роки в Республіці Афганістан, де він брав участь в бойових діях, зважаючи на відсутність взагалі документального підтвердження перебування позивача у зв`язку з вищезазначеними обставинами на території Республіки Афганістан.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 14 Положення № 511 показання свідків (не менше двох) дозволяється брати до уваги лише у разі участі у збройній боротьбі у складі організацій, структур та формувань, зазначених у підпункті 13 пункту 13 Положення № 511.

Надані суду копії листів та фото (а.с. 31-34, 85-94) також не підтверджують перебування позивача в період проходження військової служби з 1984 по 1986 роки в Республіці Афганістан, оскільки не містять жодної відповідної інформації, навпаки копія конверту (а.с. 95-96) підтверджує перебування позивача саме в пгт. Московський Республіки Таджикістан.

В силу вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що була у підпорядкуванні Прикордонних військ Комітету державної безпеки СРСР, а Збройні Сили України не є правонаступником Збройних Сил СРСР, а тим паче правонаступником Прикордонних військ КДБ СРСР, зважаючи на те, що наведені у відзиві обставини не були підставою для відмови позивачу, викладеної у відповідному рішенні, тоді як підставою для відмови в наданні статусу учасника бойових дій стала відсутність документального підтвердження участі в бойових діях.

Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, адже предметом судового розгляду у справі є правомірність відмови Міністерства оборони України у наданні позивачу статусу учасника бойових дій, яка була оформлена протоколом комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби, від 21.02.2020 № 3.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перши статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України).

За приписами статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до частини першої статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, третя статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України).

Проаналізувавши всі надані до справи докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, враховуючи суперечність періодів проходження свідками військової служби, суд приходить до висновку, що наявність лише заяв свідків, які нотаріально засвідчені, не є достатніми доказами для встановлення факту перебування позивача в період проходження військової служби з 1984 по 1986 роки в Республіці Афганістан, де він брав участь в бойових діях, тоді як будь-яке документальне підтвердження даного факту відсутнє, в тому числі відсутні дані в архівних документах військової частини, де проходив службу позивач.

З урахуванням вищевикладених доводів та встановлених обставин у справі, суд вважає, що відповідачем оскаржуване рішення прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України,

При цьому суд враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ) про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05.06.2020.

Суддя Н.М. Баргаміна