Справа № 620/1042/20
Суддя: Тихоненко О.М.
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 року м. Чернігів Справа № 620/1042/20

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючої судді Тихоненко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових вимог,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (надалі також - ГУ ДПС у Чернігівській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових вимог відповідача від 21.05.2019 за № Ф12114-17 на суму 21030,90 грн та від 10.02.2020 за № Ф12114-17 на суму 29293,44 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що останній не є фізичною особою-підприємцем з 20.07.2006, в зв`язку з зняттям з податкового обліку та з обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Чернігова. Вказує, що у нього відсутній будь-який податковий борг, оскільки позивач не є платником єдиного соціального внеску, та взагалі з 2006 року перебуває у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Елекон-Монтаж» у м. Києві, а далі в інших державних установах, які здійснювали нарахування та сплату єдиного соціального внеску до бюджету, а тому відповідачем протиправно сформовано податкову вимогу.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду надано термін для подачі відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

Представник відповідача надав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та зазначає, що згідно даних інформаційної системи «Податковий блок» ОСОБА_1, зареєстрований 08.02.2005 в якості фізичної-особи підприємця. На обліку в ГУ ДПС у Чернігівській області (Чернігівське управління, Чернігівська ДПІ) ФОП ОСОБА_1 перебуває з 06.04.2005 та є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розумінні норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Відповідно до даних інформаційної системи «Податковий блок» державну реєстрацію припинення позивача проведено 29.01.2020 згідно із рішенням про припинення № 3001922. Таким чином, позивач в розумінні норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» до 29.01.2020 був платником єдиного соціального внеску, як фізична особа-підприємець. Оскільки станом на 29.01.2020 (дату формування вимоги) ФОП ОСОБА_1 у державного реєстратора не припинив свою підприємницьку діяльність, в інформаційній картці платника ІС «Податковий блок», по коду платежу 71040000 (єдиний соціальний внесок) станом на 31.01.2020 нараховано розрахункову суму єдиного внеску за 2017 рік в сумі 8448,00 грн; за 2018 рік в сумі 9828,72 грн та за 2019 рік в сумі 11016,72 грн, а всього в сумі 29 293,44 грн, яка платником залишається не сплаченою. Крім того вказує, що офіційне працевлаштування не є підставою звільнення від сплати єдиного соціального внеску, як наслідок ГУ ДПС у Чернігівській області за наявної у позивача недоїмки по єдиному соціальному внеску правомірно сформовано оскаржувані вимоги на суму 29293,44 грн. Також представник відповідача просить замінити ГУ ДФС у Чернігівській області на належного відповідача ГУ ДПС у Чернігівській області.

Ухвалами Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.05.2020 та від 20.05.2020 витребувано письмові докази у даній справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Вирішуючи клопотання представника відповідача про заміну на належного відповідача ГУ ДПС у Чернігівській області, суд зазначає таке.

З 29.08.2019 з метою реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», керуючись Положенням про Головне управління ДПС у Чернігівській області, затвердженим наказом ДПС України від 12.07.2019 № 14 «Про затвердження положень про територіальні органи ДПС», на підставі наказу ГУ ДПС у Чернігівській області № 8 від 29.08.2019 «Про посаток діяльності Головного управління ДПС у Чернігівській області» та відповідно до запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації Головного управління ДПС у Чернігівській області від 31.07.2019 № 0014610, розпочато виконання Головним управлінням ДПС у Чернігівській області функцій і повноважень ГУ ДФС у Чернігівській області, що припиняється (а.с.54-56).

Відповідно до п. 1 Положення про Головне управління ДПС у Чернігівській області, затвердженого наказом ДПС України від 12.07.2019 № 14, Головне управління ДПС України є правонаступником усіх прав та обов`язків Головного управління ДФС у Чернігівській області (а.с.57).

Таким чином, враховуючи, що Головне управління ДПС у Чернігівській області є правонаступником Головного управління ДФС у Чернігівській області, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання про заміну відповідача.

Як слідує з матеріалів справи позивач 08.02.2005 зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_3 (а.с.16).

Згідно довідки Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Чернігова від 13.01.2006 № 17 позивача знято з обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Чернігова на підставі заяви про зняття з реєстрації від 13.01.2006 (а.с.17).

Відповідно до довідки ГУ ДПС у Чернігівській області 471/Д/25-01-53-11-09 від 05.02.2020 позивача повідомлено, що згідно наявних відомостей з Реєстру самозайнятих осіб ОСОБА_1 знятий з податкового обліку в Чернігівській ДПІ Чернігівського управління ГУ ДПС у Чернігівській області як фізична особа-підприємець 20.07.2006. При цьому, вказано, що станом на 05.02.2020 не завершена процедура зняття з обліку в Чернігівській ДПІ Чернігівського управління ГУ ДПС у Чернігівській області як фізичній особі, яка отримувала доходи від підприємницької діяльності (а.с.18).

На виконання ухвал Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.05.2020 та від 20.05.2020 суду надано письмові докази.

Так, згідно наявної в матеріалах справи довідки Дочірнього підприємства ВАТ «Елекон» № 15 від 15.04.2019 позивач працював на даному підприємстві електромонтажником 2 розряду в період з 24.04.2006 по 25.08.2008. Єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування обчислено та сплачено в повному обсязі, що підтверджується розрахунковими відомостями за період з січня 2006 року по вересень 2008 року (а.с.73, 94-127, 153-167).

Згідно наявної в матеріалах справи довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Елекон-Монтаж» № 45 від 18.07.2018 позивач працював в даному товаристві електромонтажником 2 розряду в період 26.08.2008 по 29.04.2011. Єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування обчислено та сплачено в повному обсязі, що підтверджується розрахунковими відомостями за період з січня 2008 року по грудень 2011 року (а.с.74, 128-152, 168-243).

Також, згідно наявної в матеріалах справи довідки Акціонерного товариства «Будіндустрія» № 613 від 14.05.2020 позивач працював в даному товаристві в період з 02.08.2011 по 04.05.2018. Єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування обчислено та сплачено в повному обсязі (а.с.75, 87-90).

ГУ ДПС у Чернігівській області сформовано та направлено позивачу вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-12114-17 на суму 21 030,90 грн (а.с.6) та від 10.02.2020 № Ф-12114-17 на суму 29293,44 грн (а.с.11).

Не погоджуючись з вказаними податковими вимогами, позивач звернувся зі скаргою до Державної податкової служби України, однак рішенням про результати розгляду скарги від 11.03.2020 № 8959/6/99-00-08-06-01-06 скарга позивача залишена без задоволення (а.с.12-14).

Вважаючи вказані вимоги такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

До вказаного Закону Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як визначено пунктом 4 частини першої статті 4 Закону платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону).

Пункт 3 частини першої статті 7 Закону передбачає, що для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з нормами частини п`ятої статті 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону (в редакції, яка діяла до 31.12.2017) платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

У редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII, яка діє з 01.01.2018, вищевказана стаття передбачає, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно частини четвертої статті 25 Закону орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 № 469) та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 (надалі також - Інструкція № 449).

Згідно пункту 1 розділу VI Інструкції № 449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції (абзац другий пункту 2 розділу VI Інструкції № 449).

В силу абзацу третього пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається), зокрема, платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій). Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень (пункт 3 розділу VI Інструкції № 449).

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Разом з тим, суд вбачає порушення строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, який мав бути зроблений в кінці календарного місяця (кварталу) у разі існування недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску.

Проте, контролюючим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) на адресу позивача не направлялась тривалий час, а заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску за цей час значно зростала. Вказане вище свідчить про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Суд зазначає, що із системного аналізу норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» слідує, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, і такий захист надається фізичним особам, які відповідно до законодавства підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачують (сплачували) та/або за яких сплачуються чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Як вже зазначалося судом, позивач був офіційно працевлаштований і відповідно роботодавець сплачував єдиний соціальний внесок (а.с.73-75, 87-90, 94-243).

Також, в даному випадку, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За своїм змістом стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на мирне володіння майном і обумовлює випадки втручання у таке право мирного володіння майном, а відповідно до тлумачення й усталеної практики Європейського суду з прав людини (напр. рішення в справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства". "Іммобільяре Саффі" проти Італії", "East/West Alliance Limited" проти України". "Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії" тощо) в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції слід виокремлювати три норми: перша норма (перше речення першого абзацу) - має загальний характер і закладає принцип мирного володіння майном; друга норма (друге речення першого абзацу) - охоплює питання позбавлення права власності та визначає для цього певні критерії и умови; третя норма (другий абзац) - визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. При цьому, як підтверджується практикою Суду, друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-11). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та "Куиюглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірним тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення віл 21.02.1986 у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" п. 50, Series А N 98).

Суд звертає увагу, що в даному випадку, бездіяльність з боку контролюючого органу щодо невинесення протягом тривалого часу після внесення змін в законодавство вимоги про сплату боргу (недоїмки) поклала на особу надмірний тягар зі сплати єдиного внеску.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в даному випадку право позивача на володіння своїми грошовими коштами в розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції є порушеним та підлягає відновленню.

Також необхідно зазначити, що закон не містить застереження для фізичних осіб-підприємців, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, стосовно сплати внеску незалежно від отримання доходу.

Внесок нараховується виключно на визначену самостійно суму доходу і обмежений мінімумом і максимумом.

Отже, у фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримує дохід (не здійснює підприємницьку діяльність), не виникає обов`язку сплачувати внесок у мінімальному розмірі.

Судом встановлено, що в період, за який нараховано внесок від здійснення підприємницької діяльності, позивач не займався останньою, оскільки перебував у трудових відносинах з ДП ВАТ «Елекон», ТОВ «Компанія Елекон-Монтаж» та АТ «Будіндустрія», які сплачували внесок з його заробітної плати.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд вважає за необхідне зазначити, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 04.12.2019 справа № 440/2149/19 та від 11.12.2019 справа № 400/1831/19, висновки якого, в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

У статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити в повному обсязі.

У відповідності до вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Чернігівській області на користь позивача підлягають стягненню здійснені ним документально підтверджені судові витрати в розмірі 840,80 грн.

Керуючись статтями 168, 241, 243, 244-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових вимог задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові вимоги Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області від 21.05.2019 за № Ф12114-17 на суму 21030,90 грн та від 10.02.2020 за № Ф12114-17 на суму 29293,44 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держвної податкової служби у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Головне управління Державної податкової служби у Чернігівській області Державної фіскальної служби України (вул. Реміснича, 11, м. Чернігів, 14000, ).

Повний текст рішення суду складено 10.06.2020.

Суддя О.М. Тихоненко