Справа № 824/460/20-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2020-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 р. м. Чернівці Справа № 824/460/20-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:
03.04.2020 року до Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позивач) до Управління Служби Безпеки України в Чернівецькій області (відповідач) з такими позовними вимогами:

визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.11.2016 року.

зобов`язати Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 14 календарних дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.11.2016 року.

стягнути з Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені, невиплату грошової компенсації відпустки, за період з 02.11.2016 року до повного фактичного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив службу за контрактом у Службі безпеки України на різних посадах, у 2015 році виконував обов`язки військової служби в зоні проведення АТО, внаслідок чого йому було надано статус учасника бойових дій.

Наказом від 02.11.2016 року позивач був звільнений і виключений зі списків військової частини. В період з 2015 по 2016 роки позивач додаткову відпустку, як учасник бойових дій не використовував.

Позивач вказував, що в день виключення зі списків військової частини йому не була виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

У зв`язку з вказаним, 11.03.2020 року позивач звернувся до Управління СБУ в Чернівецькій області із заявою, щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Проте, листом від 17.03.2020 року №75/М/6/351 позивачу відмовлено у виплаті грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку у зв`язку із відсутністю у СБУ відповідних нормативно-правових актів з означених питань. Окрім цього, вказано що виплата компенсації за всі невикористані дні особам звільненим до 01.01.2020 року здійснюється на підставі відповідного рішення суду.

Позивач вважає, що підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Так, відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

На думку позивача, на час прийняття наказу про виключення зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту".

Оскільки в день звільнення позивача йому не була виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, терміном 14 календарних діб виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку при звільнені з 02.11.2016 року до повного фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП.

Відповідач, ознайомившись з позовними вимогами, подав до суду відзив проти позову в якому зазначив, що визнає позовні вимоги в частині щодо нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані 14 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.11.2016 року.

Водночас відповідач заперечує проти позовних в іншій частині. Так, відповідач зазначив, що позивач дійсно проходив військову службу в Управлінні СБ України в Чернівецькій області до 02.11.2016 року, у 2016 році отримав статус учасника бойових дій за виконання обов`язків військової служби у зоні проведення антитерористичної операції:

Згідно наказу начальника Управління СБ України в Чернівецькій області від 01.11.2016 №165-ос, позивач після звільнення наказом першого заступника Голови СБ України від 22.10.2016 року №1275-ос у запас Збройних сил України, був виключений зі списків особового складу Управління СБ України в Чернівецькій області з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 18 календарних років.

11.03.2020 року позивач звернувся до Управління із заявою про нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористані у 2015-2016 роках дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, у чому йому було відмовлено з підстав відсутності нормативного врегулювання у Службі безпеки порушуваного питання.

Відповідач вказував, що нарахування усіх сум, що належать виплаті військовослужбовцям СБ України при звільнення на день виключення зі списків особового складу позивача було передбачено Інструкцією про грошове забезпечення та витрати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої Наказом СБУ №35/ДСК від 23.01.2008 року (втратила чинність).

Виплата компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби військовослужбовців СБ України спеціальним законодавством не врегульовано.

З позивачем після його звернення з рапортом про звільнення з військової служби були проведені відповідні бесіди 06.09.2016 року та 04.10.2016 року, у ході яких питання щодо нарахування та виплати йому компенсації за невикористані у 2016 році дні додаткової відпустки як учасника бойових дій, чи компенсації за невиплату всіх належних йому сум не пізніше дня звільнення ним не порушувались, жодних клопотань чи вимог з цього приводу висловлено не було.

Окрім цього, ознайомившись із поданням до звільнення, позивач підписав його 11.10.2016 року без будь-яких клопотань та зауважень.

В даному випадку встановлено, що з 02.11.2016 року, тобто з дня виключення позивача зі списків особового складу, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки йому не нараховувалась і не виплачувалась у зв`язку з відсутністю спеціального законодавства та фактичною відсутністю правозастосовчої практики з означеного питання.

У даному випадку позивач ні під час проходження служби після набуття статусу учасника бойових дій, ні перед звільненням та виключенням зі списків особового складу, при проведенні з ним бесід, не звертався з вимогами щодо виплати йому компенсації за невикористані дні відпустки. І це пояснюється тим, що підстави для звернення з вимогою про виплату виникла у позивача тільки після рішення Великої Палати Верховного Суду України від 21.08.2019 року, яким залишено у силі рішення Верховного Суду України від 16.06.2019 року у зразковій справі №620/4218/18, згідно якого було визначено, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій, у т.ч. за минулі роки, підлягає виплаті військовослужбовцям у рік звільнення з військової служби.

Отже, Управління як на момент проходження позивачем військової служби так і на день виключення його зі списків особового складу не вбачало підстав для проведення нарахування та виплат компенсації, у зв`язку з чим остаточний розрахунок з позивачем проведено без її урахування.

Таким чином, на думку відповідача, твердження позивача про наявність вини у діях (бездіяльності) Управління з невиплати йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки на день його звільнення є абсолютно безпідставним, не підкріпленим жодними доказами та базуються на припущеннях і оціночних судженнях. Адже позивач після ознайомлення з наказом від 01.11.2016 року №165-ос, яким його виключено зі списків особового складу та яким визначено види грошового забезпечення, які підлягають виплаті у зв`язку із його звільненням з військової служби, не оскаржував.

Ухвалою суду від 03.04.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий 25.12.1997 року Путильським РВ УМВС України в Чернівецькій області (а.с. 7-9).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 02.06.2016 року позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.10).

Наказом Управління Служби безпеки України від 01.11.2016 року №165-ос "По особовому складу" виключено майора ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого (майор) 1 сектору відділу контррозвідки, звільненого наказом першого заступника голови Служби безпеки України від 22.10.2016 року №1275-ос за підпунктом "б" пункту 61, підпунктом "б" пункту 63 (за станом здоров`я непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) та підпунктом "б" пункту 88-1 у запас Збройних Сил України, з 2 листопада 2016 року. Календарна вислуга років станом на 2 листопада 2016 року складає 18 років 7 днів. Календарна служба для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на 02.11.2016 року складає 18 років (а.с. 25).

Відповідно до Довідки Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області від 16.03.2020 року №481 позивач з 01.01.2015 року по 02.11.2016 року дійсно проходив військову службу в Управлінні СБ України в Чернівецькій області. У відповідності до витягу із протоколу Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у СБ України №6/V/2016/90 від 27.05.2016 року, позивачу встановлено статус учасника бойових дій (а.с. 6).

11.03.2020 року позивач звернувся до Управління Служби безпеки України із заявою про надання довідки про проходження військової служби в Управлінні СБ України в Чернівецькій області у 2015-2016 роках, виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за запитуваний період та здійснення розрахунку суми вказаної компенсації у разі її невиплати, зареєстрована в Управлінні за №М-6.

У відповідь на заяву від 11.03.2020 року, відповідач Листом від 17.03.2020 року №75/М-6/351 повідомив позивача про те, що дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щодо нього поширюється з часу надання статусу учасника бойових дій, тобто з 2016 року.

Жодних компенсаційних виплат за невикористану у 2016 році додаткову відпустку позивачу не здійснювалось як під час проходження військової служби, так і при звільненні.

Разом з цим повідомлено, що здійснення Управлінням розрахунку суми компенсаційної виплати за невикористання позивачем у 2016 році вищевказаної додаткової відпустки унеможливлюється відсутністю у Службі безпеки України відповідних нормативно-правових актів (інструкції, положення, порядку, методики тощо) з означених питань.

Водночас, згідно резолюції Голови СБ України від 10.02.2020 року (доповідна записка від 06.02.2020 року №21/3/1-487) виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, особам, звільненим з військової служби до 01.01.2020 року, здійснюються на підставі відповідного рішення суду.

Роз`яснено позивачу, що у відповідності до ст. 16 Закону України "Про звернення громадян", він вправі оскаржити дане рішення у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, чи скористатися наданим ст. 55 Конституції України правом звернутися до суду за захистом своїх прав і законних інтересів (а.с. 5).

Вважаючи протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.11.2016 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

До вказаних спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Учасниками бойових дій згідно до статті 5 Закону №3551-XII є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з пунктом 19 частини першої статті 6 Закону №3551-XII учасниками бойових дій, зокрема, визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги у використанні чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Стаття 4 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) установлює такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно із статтею 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них регламентовано статтею 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII, яка містить такі норми:

Відповідно до п. 8 ст. 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону №2011-XII).

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів (п. 17 ст. 10-1 Закону №2011-XII).

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (п. 18 ст. 10-1 Закону №2011-XII).

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (п. 19 ст. 10-1 Закону №2011-XII).

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (п. 21 ст. 10-1 Закону №2011-XII).

Указом Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Визначення особливого періоду наведено в Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 року №3543-XII та "Про оборону України" від 06.12.1991 року №1932-XII. Так, особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

При цьому за визначенням, наведеним в Законі України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію":

- мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

- демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Таким чином, з моменту оголошення та проведення Указом Президента України часткової мобілізації та затвердження цього Указу Верховною Радою України Законом від 17.02.2014 року №1126-VII, в Україні діє особливий період.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки".

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Судом встановлено, позивач, будучи учасником бойових дій, 02.11.2016 року звільнений з військової служби у відповідності до наказу №165-ос від 01.11.2016 року.

Позивач, як учасник бойових дій має право на передбачене пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Спірні правовідносини щодо отримання позивачем грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача зі служби виникли в особливий період.

В особливий період, з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду, припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII.

Разом з тим, Закон № 2011-XII не встановлює припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Таким чином, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, ця відпустка переноситься на інший період. Особа не втрачає права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація особі відпустки.

Отже, за період проходження військової служби з 2016 року позивач набув право на додаткову відпустку.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Оскільки вказана адміністративна справа відповідає ознакам типової справи, суд при її вирішенні враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі за № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Крім того, відповідач у відзиві проти позову визнав позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 14 календарних дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.11.2016 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.189 КАС України позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання позову відповідачем повністю або частково суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову повністю або у відповідній частині вимог.

З огляду на викладене суд вважає позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.11.2016 року та зобов`язання Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 14 календарних дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.11.2016 року, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені, невиплату грошової компенсації відпустки, за період з 02.11.2016 року до повного фактичного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, суд зазначає наступне.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, спеціальним законодавством про проходження громадянами України військової служби в Управлінні Служби безпеки України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Суд звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд приходить висновку, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці посадових осіб Служби безпеки України, не встановлено відповідальності за невиплату чи несвоєчасну виплату усіх сум грошового забезпечення за всіма видами, тому з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації положення ст.117 Кодексу законів про працю України, які є загальними, необхідно поширити на правовідносини, які виникли під час звільнення особи з військової служби в Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області.

Аналогічні правові висновки щодо застосування спеціального законодавства та ст.117 Кодексу законів про працю України викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16 та від 26.06.2019 року у справі №826/15235/16.

Також, суд враховує, що на даний час грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу не нарахована та не виплачена, у вказаному випадку наявний спір про розмір такої грошової компенсації, у зв`язку із чим суд позбавлений можливості встановити її розмір порівняно із середнім заробітком, що повинен бути врахований при застосуванні положень ст.117 Кодексу законів про працю України.

Тому, в контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб`єктами, суд вважає, що позовна вимога у цій частині задоволенню не підлягає, оскільки заявлена передчасно та її вирішення в судовому порядку є можливим лише після фактичного нарахування та виплати позивачу сум такої грошової компенсації.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права в подальшому звернутися до суду у разі виникнення спору з відповідачем щодо виплати середнього розміру грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як це передбачено нормами ст.117 Кодексу законів про працю України.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач, відповідно до п. 13 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби Безпеки України в Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.11.2016 року.

3. Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 14 календарних дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення з військової служби 02.11.2016 року.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідач - Управління Служби Безпеки України в Чернівецькій області (, вул. Шевченка, 1-А, м. Чернівці, Чернівецька область, 58001).

Суддя В.О. Григораш