Справа № 280/5887/19
Суддя: Прокопчук Т.С.
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2020 року м. Дніпросправа № 280/5887/19

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Прокопчук Т.С. (доповідач),
суддів: Кругового О.О., Шлай А.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 січня 2020 року (головуючий суддя: Прасов О.О.) по адміністративній справі №280/5887/19, розглянутої у спрощеному провадженні

за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 26.11.2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просить визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані 70 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення з військової служби - 22.03.2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем його прав та інтересів в частині не нарахування та невиплати зазначеної компенсації.

У відзиві на позов Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України зазначила про безпідставність вимог позивача, в зв`язку з чим просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02.01.2020 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення з військової служби - 22.03.2019 року, в іншій частині вимог а також у стягненні з відповідача судових витрат відмовлено.

Рішення обґрунтовано порушенням відповідачем права позивача на отримання при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015 - 2019 роки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 22.03.2019 року.

Водночас суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача виплати позивачу компенсацію саме за 70 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за період з 2015 року по 2019 рік з посиланням на те, що позивач набув статусу учасника бойових дій не з початку 2015 року та був звільнений зі служби 22.03.2019 року, тобто до закінчення 2019 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ґрунтується на неправомірності доводів суду, що оскільки він набув статусу учасника бойових дій не з початку 2015 року та був звільнений коли 2019 рік ще не закінчився, відсутні підстави для визначення відповідачу Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України зобов`язання виплати йому компенсацію за невикористані 70 днів додаткової відпустки за період з 2015 по 2019 роки, оскільки така відпустка на відміну від щорічної надається незалежно від відпрацьованого часу один раз на рік протягом 14 календарних днів.

Зі змісту поданого Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України відзиву на апеляційну скаргу та доданих до нього документів вбачається, що наказом командувача Національної гвардії України №35 о/с від 16.03.2018 року майор ОСОБА_1 переміщений з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, а наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №72 від 05.04.2018 року його зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

Наказом командира частини №56 від 22.03.2019 року майора ОСОБА_1 заступника командира частини з тилу начальника тилу з 22.03.2019 року звільнено у запас Збройних Сил України за пп. «б» п.2 ч.5 ст.26 (за станом здоров`я) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до довідки начальника кадрової служби Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в період проходження ОСОБА_1 служби з березня 2018 року по березень 2019 року додаткова відпустка у кількості 28 календарних днів йому не надавалася.

Також у відзиві зазначено про протиправність зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 зазначену компенсацію в період проходження ним служби у Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України, тобто до 2018 року.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1,2 ст. 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.01.2020 року в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі колегія суддів зазначає, що воно зазначеним вимогам не відповідає з огляду на наступне.

Пунктом 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-ХІІ) визначено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» визначено, що, зокрема учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 17,18,19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 року (далі Закон №2011-XII), в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Пунктом 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 року визначено, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18(Пз/9901/4/19).

Із матеріалів справи вбачається, що наказом командувача Національної гвардії України №35 о/с від 16.03.2018 року майор ОСОБА_1 переміщений з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, а наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №72 від 05.04.2018 року його зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

Наказом командира частини №56 від 22.03.2019 року майора ОСОБА_1 заступника командира частини з тилу - начальника з тилу з 22.03.2019 року звільнено у запас Збройних Сил України за пп. «б» п.2 ч.5 ст.26 (за станом здоров`я) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до довідки начальника кадрової служби Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в період проходження ОСОБА_1 служби з березня 2018 року по березень 2019 року додаткова відпустка у кількості 28 календарних днів йому не надавалася.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 щодо неправомірності судом першої інстанції визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання її нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2015,2016,2017 роки , виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення з військової служби - 22.03.2019 року, оскільки до 2018 року позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України.

Військова частина НОМЕР_2 Національної гвардії України не є відповідачем по справі №280/5887/19, приписи КАС України не передбачають залучення до справи відповідачів на стадії апеляційного провадження.

Враховуючи дані обставини суд апеляційної інстанції відповідно до приписів ч.2 ст. 308 КАС України вбачає необхідним вихід за межі доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 та вважає доцільним рішення суду першої інстанції змінити.

Керуючись ст. 308, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 січня 2020 року по адміністративній справі №280/5887/19 змінити, абзац 2,3 рішення викласти в наступній редакції.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в частині невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22 березня 2019 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22 березня 2019 року.

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 січня 2020 року по адміністративній справі №280/5887/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 03 червня 2020 року, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Т.С. Прокопчук

суддя О.О. Круговий

суддя А.В. Шлай