Справа № 340/1185/20
Суддя: Г.П. Казанчук
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/1185/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Казанчук Г.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В И К Л А Д О Б С Т А В И Н:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати йому всіх сум належних до виплати в день звільнення з військової служби: індексації грошового забезпечення за період із 01.01.2016 по 05.10.2018 р., грошової компенсації за не використанні календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 р. по 2018 р.;

- стягнути з військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період із 05.10.2018 р. по 29.01.2020 р. включно в розмірі 269104,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що після звільнення позивача зі служби відповідач на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 у справі №340/3139/19 здійснив нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 05.10.2018 р. Також на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.09.2019 у справі №340/2127/19 здійснив нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 р. по 2018 р. Оскільки обидва рішення суду виконано 29.01.2020 р. військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України мала нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05.10.2018 р. по 29.01.2020 р. (день фактичного розрахунку) відповідно до статті 117 КЗпП України. Втім, відповідач виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на вимогу позивача не провів, що і слугувало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою судді від 21.04.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с.27), сторонам встановлено порядок та строки для виконання процесуальних дій.

Представником відповідача до суду надано відзив на позовну заяву (а.с.40-41), в якому представник відповідача вказує, що виплата індексації грошового забезпечення (у дному випадку за рішенням суду) не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку №100, а поняття «заробітної плати (грошове забезпечення)» та «середній заробіток за час затримки» не є тотожними. Вказує, що позивачем неправомірно обрахований час затримки спірних розрахунків при звільненні. який на його думку становить 328 робочих днів, оскільки відлік часу для виплати середнього заробітку в даному випадку починається з моменту набрання законної сили рішень судів, зазначених вище, що також підтверджується судовою практикою при розгляді аналогічних спорів. Представник відповідача також вказує, що розмір середньоденного заробітку, визначений позивачем в сумі 820,44 грн. є помилковим, тому що при розрахунку середнього заробітку в даному випадку не можуть включатися інші види грошового забезпечення позивача крім самої індексації як однієї із складових грошового забезпечення, оскільки вони вже враховані в сумах, що виплачені йому при звільненні в повному розмірі і не є спірними. Тобто середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися в частині індексації грошового забезпечення. За таких обставин визначення позивачем розміру відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням суми заборгованості із індексації грошового забезпечення, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, тому просить суд в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, дослідивши письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, надані докази, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі позивач) проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом по 06.09.2018 року.

Наказом начальника Головного управління персоналу - Заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 06 вересня 2018 року №262 позивач був звільнений у запас за підпунктом «к» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.9).

Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №227 від 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення. (а.с.10).

В провадженні Кіровоградського окружного адміністративного суду знаходилась справа №1140/3139/18 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 року по справі №1140/3139/18, залишеного без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.08.2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 стосовно проведення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 05 жовтня 2018 року та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 05 жовтня 2018 року (а.с.11-14).

Відтак рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 року по справі №1140/3139/18 набрало законної сили 23.08.2019 року.

В провадженні Кіровоградського окружного адміністративного суду також знаходилась справа №340/2127/19 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Так, рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.09.2019 року по справі №340/2127/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби; та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби (а.с.15-18).

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.09.2019 року по справі №340/2127/19 набрало законної сили 25.10.2019 року.

На виконання вказаних рішень Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 року по справі №1140/3139/18 та від 24.09.2019 року по справі №340/2127/19 військовою частиною НОМЕР_1 29.01.2020 року позивачу здійснено виплату індексації грошового забезпечення в сумі 40538,27 грн. та грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015р. по 2018р. в розмірі 32509,68 грн. (загальний розмір 71952,23 грн.).

Вказане підтверджується довідкою АТ Комерційний банк «ПриватБанк» №CDT9FIFRRNRSVSK0 від 11.03.2020 року (а.с.19).

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 11.03.2020 року про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.10.2018 року по 29.01.2020 рік (а.с.22).

07.04.2020 року відповідачем надано відповідь (а.с.23), оформлену листом за №1163, якою відповідач відмовив у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний позивачем період. Вказана відмова мотивована тим, що військовослужбовець до проведений з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Заперечень зі сторони позивача щодо виключення його зі списків особового складу частини без повного розрахунку не було. Том військова частина НОМЕР_1 не має правових підстав для задоволення поданої позивачем заяви про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.10.2018 року по 29.01.2020 рік.

Не погоджуючись із зазначеною бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати всіх сум належних до виплати в день звільнення з військової служби: індексації грошового забезпечення за період із 01.01.2016 по 05.10.2018 р., вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Положеннями частини 4 статті 2 Закону Україні Про військовий обов`язок і військову службу визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (стаття 1-1 цього Закону).

За правилами стаття 1-2 вказаного Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 9 Закону визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Крім того, згідно статті 1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Ані вказаними нормативно-правовими актами, ані іншими нормами права, що регулюють правовідносини проходження військової служби, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

Між тим, згідно частини 1 статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В спірному випадку нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Закріплені у статтях 116, 17 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Таким чином, оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду, зокрема, від 10.05.2019 у справі №П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 825/598/17.

Як встановлено судом вище, позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок при звільненні неправильним, звертався до суду з позовом щодо нарахування та виплати належних йому сум індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за не використанні календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 р. по 2018 р.

Згідно приписів наведених норм стаття 117 КЗпП України встановлює обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

В свою чергу, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така правова позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі Меньшакова проти України від 08 квітня 2010 року встановлено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Отже, відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ст. 117 КЗпП України, є безпідставним.

В даному випадку, аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа № 810/1543/17), від 18 листопада 2019 року (справа №0940/1532/18).

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищезазначене, оскільки зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення та грошової компенсації за не використанні календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у судовому порядку не тягне за собою обов`язку відповідача щодо нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи те, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статей 132, 139, 143, 242-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Відмовити в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (с. Богданівка, Знам`янський р-н, Кіровоградська обл., 27432; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію рішення суду направити сторонам.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду Г.П. Казанчук