Справа № 320/4205/19
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4205/19 Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Кучми А.Ю., Бєлової Л.В.

за участю секретаря Юрковець А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А

До Київського окружного адміністративного суду звернулась громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову в обміні посвідки від 19.04.2019 за № 216543000;

- визнати протиправним та скасувати рішення про скасування дозволу на імміграцію № 118 від 03.06.2019 громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила про протиправність такого рішення, яке призвело до погіршення способу її життя, оскільки вона не може вільно пересуватися та користуватися правами передбаченими законодавством про правовий статус іноземців, а також виконувати вимоги законодавства, так як у зв`язку із скасуванням дозволу на імміграцію скасована посвідка на постійне проживання в Україні ОСОБА_1 .

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам, що підтверджується копією паспорту № НОМЕР_1 наявного у матеріалах справи.

21.03.2005 Відділом УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , згідно п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особі, яка є дружиною іммігранта та документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 05.04.2005.

Позивач звернулась до ЦМУДМС у м. Києві та Київській області з відповідною заявою (анкетою від 25.02.2019) про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з непридатністю посвідки на постійне проживання для подальшого використання, проте на основі перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну їй 18.03.2019 відмовлено у оформленні посвідки на постійне проживання на підставі п.п.3 п.62 ПК від 25.04.2018 № 321 та рішенням від 19.04.2019 відмовлено у оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

Разом з тим, відповідачем було проведено перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнамо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за результатами якої головним спеціалістом відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання УПТППІ та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області був складений висновок, який 03.06.2019 затверджено начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.

У вказаному висновку зазначено, що перевіркою матеріалів справи відносно громадянки СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 установлено, що дозвіл на імміграцію вона отримала 21.03.2005 відповідно до п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як дружина іммігранта громадянина СРВ ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (шлюб зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 05.4.2005. У свою чергу відповідно до проведеної перевірки матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію громадянину СРВ ОСОБА_4 встановлено, що на підставі наказу ДМС від 22.03.2019 № 92, вищезазначеному громадянину скасована посвідка на постійне проживання в Україні. Таким чином дозвіл на імміграцію в Україну наданий громадянці СРВ ОСОБА_1 , як дружині іммігранта підлягає скасуванню.

Рішенням № 118 від 03.06.2019 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернулась з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III (далі по тексту - Закон України №2491-III).

Статтею 1 Закон України №2491-III, в редакції, чинній на момент прийняття рішення, передбачено, що дозвіл на імміграцію це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію, а імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про імміграцію" іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

У свою чергу, статтею 4 передбачено, що дозвіл на імміграцію надається батькам, чоловіку (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям.

Таким чином, ОСОБА_1 , на підставі вищезазначеної статті, а також за згодою громадянина ОСОБА_4 , отримала дозвіл на імміграцію, як дружина іммігранта.

Статтею 12 Закону України №2491-III закріплено вичерпний перелік підстав на яких дозвіл на імміграцію може бути скасований, зокрема пунктом 1 передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасований, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Так, з матеріалів справи судом установлено, що відповідно до проведеної перевірки матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію громадянину СРВ ОСОБА_4 встановлено, що на підставі наказу ДМС від 22.03.2019 № 92, вищезазначеному громадянину скасована посвідка на постійне проживання в Україні.

Виявлені обставини відповідно до п.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" стали підставою для скасування дозволу на імміграцію позивачу.

Проте, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що дозвіл на імміграцію в Україну позивач отримав на підставі свідомо наданих неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

При цьому, ані в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не доведено факту подання позивачем свідомо неправдивих та взагалі неправдивих відомостей.

Натомість з матеріалів справи вбачається, що видання позивачу дозволу на імміграцію як дружині іммігранта відбулося компетентним на той час суб`єктом владних повноважень.

Отже, у даному випадку відсутні правові підстави для застосування до позивача п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-ІІІ та покладення на нього тягаря наслідків за помилки, допущені суб`єктом владних повноважень.

Також, колегія суддів, наголошує, що подача документів на отримання дозволу на імміграцію є правом позивача, а перевірка документів на предмет наявності підстав для імміграції заявника є обов`язком уповноваженої службової особи, яка своєчасно мала перевірити підстави для імміграції позивача. За зазначених обставин, суд приходить до висновку про відсутність протиправної поведінки в діях позивача, оскільки ним були надані правдиві відомості щодо себе для прийняття рішення органами міграційного контролю.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази які б свідчили, що дозвіл на імміграцію в Україну Позивач отримала на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, що підтверджується зокрема тим, що на час прийняття рішення про оформлення дозволу на імміграцію стосовно Позивача заперечень не було.

Відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання Позивачу дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку Позивача, прийняв рішення про скасування такого дозволу.

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі "Рисовський проти України", в якому Суд зазначив, що потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Крім того, у рішенні від 19.02.2009 р. по справі "Христов проти України" Європейський Суд з прав людини наголосив на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи, зазначивши, що таку рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар", що означає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції і статтю 1 Першого протоколу.

Судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційних скаргах доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року - залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді А.Ю. Кучма

Л.В. Бєлова

Повний текст постанови складено 09 червня 2020 року.