Справа № 120/865/20-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2020-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

10 червня 2020 р. Справа № 120/865/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

27 лютого 2020 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного ОТО Національної гвардії України від 22 жовтня 2018 року №45 о/с його звільнено з військової служби у запас. У зв`язку із цим, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26 жовтня 2018 року №263 позивача з 26 жовтня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату міста Вінниці.

Проте, на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 позивачу не проведено нарахування та виплату компенсації за невикористані ним дні додаткової відпустки, у зв`язку із чим останній звернувся із позовом до суду.

За результатами розгляду поданого позивачем позову рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2019 року у справі №120/2709/19-а такий задоволено. Зокрема, визнано бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26 жовтня 2018 року протиправною, а також зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати й виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення з військової служби 26 жовтня 2018 року.

28 грудня 2019 року на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2019 року у справі №120/2709/19-а військовою частиною НОМЕР_1 позивачеві виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Звернувшись до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 жовтня 2018 року по 28 грудня 2019 року, листом від 11 лютого 2020 року заявника повідомлено про відсутність підстав для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на те, що на військовослужбовців норми трудового законодавства не поширюються.

Позивач вважає, що відмова у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною та порушує його права і законні інтереси, у зв`язку із чим звернувся з позовною заявою до суду, у якій просить визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 жовтня 2018 року по 28 грудня 2019 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 жовтня 2018 року по 28 грудня 2019 року в сумі 107770,40 гривень.

Ухвалою від 02 березня 2020 року вказану позовну заяву залишено без руху з тих підстав, що позивачем не надано доказів того, що саме 28 грудня 2019 року військовою частиною НОМЕР_1 йому виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій; не надано заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, а також докази поважності причин його пропуску (у разі відсутності доказів проведення розрахунку в грудні 2019 року).

19 березня 2020 року на виконання вимог ухвали від 02 березня 2020 року позивачем подано до суду лист військової частини НОМЕР_1 вих. №50/08/33-772 від 16 березня 2020 року та видатковий касовий ордер від 23 грудня 2019 року, якими підтверджується виконання вимог ухвали від 02 березня 2020 року.

Ухвалою від 23 березня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, задоволено клопотання позивача щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

09 квітня 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та зазначає, що відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Відтак, на думку відповідача, надавши згоду на звільнення зі служби, позивач погодився з виплатою належних йому сум після звільнення. Крім того, відповідач зазначає, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу, а тому норми законодавства про оплату праці не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію трудового законодавства. Разом з тим, спеціальним законодавством нарахування середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових дій не передбачено.

Також у відзиві йдеться про необхідність розгляду справи за правилами загального позовного провадження, що розцінено судом як заяву із запереченнями щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Разом із відзивом на позовну заяву також подано клопотання про застосування строків позовної давності, що розцінено судом як клопотання про залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 10 квітня 2020 року заяву військової частини НОМЕР_1 із запереченнями щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження залишено без задоволення.

Іншою ухвалою суду від 26 травня 2020 року витребувано у військової частини НОМЕР_1 інформацію щодо розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за серпень 2018 року та вересень 2018 року, а також інформацію щодо кількості фактично відпрацьованих ним робочих днів у серпні 2018 року та вересні 2018 року.

05 червня 2020 року на адресу суду від відповідача надійшли докази, що витребовувалися судом.

Ухвалою від 09 червня 2020 року в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.

При ухваленні даного рішення суд зважає на положення частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Водночас, слід звернути увагу на частину 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно із якою датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Відтак, аналіз приписів статей 243 та 250 Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що у разі постановлення рішення у письмовому провадженні воно має бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення строку розгляду відповідної справи; при цьому, дата ухвалення рішення в порядку письмового провадження має співпадати з датою складення повного рішення.

Дослідивши наявні у адміністративній справі докази, суд встановив такі обставини.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 Західного ОТО Національної гвардії України від 22 жовтня 2018 року №45 о/с ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас.

На реалізацію вказаного наказу командиром військової частини НОМЕР_1 від 26 жовтня 2018 року №263 позивача з 26 жовтня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату міста Вінниці.

Проте, на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 позивачу не проведено нарахування та виплату компенсації за невикористані ним дні додаткової відпустки, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся з позовом до Вінницького окружного адміністративного суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2019 року у справі №120/2709/19-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, визнано бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26 жовтня 2018 року, протиправною та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати й виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення з військової служби 26 жовтня 2018 року.

23 грудня 2019 року на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2019 року військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, що підтверджується видатковим касовим ордером.

24 січня 2020 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 жовтня 2018 року по 28 грудня 2019 року.

Листом вих. №50/08/33/346 від 11 лютого 2020 року військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про те, що норми трудового законодавства не поширюються та не застосовуються до військовослужбовців Національної гвардії України. Крім того, у листі зазначено, що ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 та відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам розрахунок середнього заробітку для військовослужбовців не передбачено.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врегульовано приписами Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Так, у статті 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні, в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що відповідачем при виключенні ОСОБА_1 26 жовтня 2018 року із списків військової частини та всіх видів забезпечення останньому не виплачено всіх належних сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Разом із тим, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2019 року у справі №120/2709/19-а військовою частиною НОМЕР_1 23 грудня 2019 року виплачено позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Відтак, відповідачем безпідставно не проведено виплату позивачеві 26 жовтня 2018 року остаточного розрахунку при звільненні, що свідчить про протиправність відмови у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилання відповідача у листі від 11 лютого 2020 року та у відзиві на позов на непоширення на спірні правовідносини положень Кодексу законів про працю України суд оцінює критично з огляду на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю України) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

Таким чином, зважаючи на непроведення 26 жовтня 2018 року остаточного розрахунку при звільненні позивача зі Збройних Сил України, ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 буде стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні.

Однак, на переконання суду, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід обраховувати, починаючи з 27 жовтня 2018 року (наступного дня після виключення позивача із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) по 23 грудня 2019 року включно (день фактичного розрахунку).

Водночас, визначаючись з приводу суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить стягнути на користь позивача, то суд звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (надалі - Порядок №100).

За приписами абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Здійснивши перевірку правильності проведеного позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що, на його думку, слід стягнути з відповідача, суд враховує те, що довідкою військової частини НОМЕР_1 підтверджується розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 у серпні та у вересні 2018 року, що становив по 7682,00 гривні (загалом за два місяці 15364 гривні), нарахованого за 61 календарний день.

Відтак, сума, яка підлягає виплаті позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, становить 106450,57 гривень (розмір грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом двох місяців календарні дні в сумі 15364 гривні поділені на 42 фактично відпрацьованих робочих днів за серпень та вересень 2018 року та помножене на 291 день затримки розрахунку при звільненні (15364:42*291=106450,57).

Відтак, на користь позивача з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 жовтня 2018 року по 23 грудня 2019 року в сумі 106450,57 гривень.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 жовтня 2018 року по 23 грудня 2019 року включно.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 жовтня 2018 року по 23 грудня 2019 року включно у сумі 106450,57 (сто шість тисяч чотириста п`ятдесят) гривень 57 копійок.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.
Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину (пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 08803572)

Повний текст рішення складено 10.06.2020

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович