Справа № 260/675/19
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/675/19 пров. № СК-857/11606/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Матковської З.М.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гончарова Валентина Вікторовича на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року про закриття провадження, постановлену суддею Скраль Т.В. у м.Ужгороді Закарпатської області о 17:23, повний текст якої складений 11 жовтня 2019 року, у справі №260/675/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Оноківської сільської ради, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

16 травня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів Оноківської сільської ради, ОСОБА_2 , у якому з врахування заяви про уточнення позовних вимог (т.1 а.с.65-67) просила:

1) визнати протиправним та скасувати рішення Оноківської сільської ради № 706 від 06 квітня 2018 року Про скасування рішення Оноківської сільської ради № 354 від 13 лютого 2017 року Про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розміром 0,12 га для ведення індивідуального садівництва в АДРЕСА_1 ;

АДРЕСА_2 ) визнати протиправним та скасувати рішення Оноківської сільської ради № 1027 від 15 березня 2019 року Про затвердження актів, яким Оноківська сільська рада відмовляється виконати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року в справі № 308/129/18 стосовно погодження земельної ділянки гр. ОСОБА_1 для ведення індивідуального садівництва в с. Оноківці;

3) визнати протиправним та скасувати рішення Оноківської сільської ради від 06 квітня 2018 року Про надання дозволу гр. ОСОБА_2 на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розміром 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 ;

4) визнати протиправним та скасувати рішення Оноківської сільської ради Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки розміром 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 ;

5) скасувати Витяг про державну реєстрацію ОСОБА_2 земельної ділянки розміром 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 ;

6) зобов`язати Оноківську сільську раду затвердити гр. ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва в АДРЕСА_1 та передати земельну ділянку розміром 0,0757 га кадастровий номер :11:011:0235 в АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 .

Ухвалою від 20 червня 2019 року Закарпатський окружний адміністративний суд, розглянувши питання щодо зміни статусу відповідача ОСОБА_2 , залучив до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року закрито провадження у справі.

Ухвала мотивована тим, що спір виник з приватноправових відносин, а саме предметом спору є право на об`єкт нерухомого майна земельну ділянку кадастровий номер №:11:011:0235, а порушені права позивача пов`язані із наданням дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та інших похідних прав позивача та прав гр. ОСОБА_2 щодо спірної земельної ділянки.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник позивача адвокат Гончаров Валентин Вікторович оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач погоджується з рішенням суду першої інстанції лише в частині закриття провадження у справі за позовною вимогою про скасування витягу про державну реєстрацію за ОСОБА_2 земельної ділянки розміром 0,08 га в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує невірним застосуванням судом першої інстанції ст.19 КАС України та зазначає, що в решті даний спір відповідає критеріям адміністративного і дослідженню підлягають виключно публічно-владні, управлінські рішення та дії відповідача, який в межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень, і не потебує оцінки приватноправових відносин.

Вважає, що при вирішенні спірних правовідносин підлягає врахуванню те, що рішення органу місцевого самоврядування або органу державної влади про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою чи про відмову у цьому та про погодження і затвердження проекту землеустрою чи про відмову у цьому є стадією процесу отримання права власності чи користування земельною ділянкою, а отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою та погодження і затвердження такого проекту не гарантує набуття особою права на земельну ділянку.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції. При цьому суд повинен перевірити належність справи до відповідної юрисдикції.

Закріплений у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) принцип верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в Україні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у ст.6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria)). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За загальним правилом, передбаченим у ч.1 ст. 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

За правилом, встановленим ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

З огляду на положення ст.ст. 5, 21, 245 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю.

В розумінні п.1 та п.2 ч.1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Статтею 19 КАС України визначені справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Згідно з пунктом першим частини першої цієї статті встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу - участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

В оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що вирішення спірних правовідносин в цілому не віднесено до юрисдикції адміністративного суду та не належить роглядати в порядку адміністративного судочинства, застосувавши правові наслідки, передбачені ст. 238 КАС України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не ґрунтується на правильному застосуванні статті 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом».

Позивач у позовній заяві зазначає, що після отримання рішення Оноківської сільської ради №354 від 13 лютого 2017 року «Про надання дозволу ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розміром 0,12 га для ведення індивідуального садівництва в АДРЕСА_1 » нею було замовлено у землевпорядника проект землеустрою. При виготовленні проекта землеустрою актом погоджено межі земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами. Внаслідок такого погодження розмір земельної ділянки зменшився до 0,0757 га.

У грудні 2017 року комісія Оноківської сільської ради з питань землекористування, будівництва, житлово-комунального господарства, благоустрою та містобудування прийняла рішення, оформлене актом, яким відмовила гр. ОСОБА_1 у погодженні проекту землеустрою.

06 квітня 2018 року Оноківська сільська рада рішенням №706 скасувала рішення Оноківської сільської ради №354 від 13 лютого 2017 року «Про надання дозволу ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розміром 0,12 га для ведення індивідуального садівництва в АДРЕСА_1 .

На цій ж сесії Оноківською сільською радою прийнято рішення №698 від 06.04.2018, яким надано дозвіл гр. ОСОБА_2 на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,08 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території Оноківської сільської ради с.Оноківці.

18 жовтня 2018 року Оноківською сільською радою прийнято рішення №893 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» затверджено гр. ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться в межах АДРЕСА_3 ; надано у власність гр. ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться в межах АДРЕСА_3 .

З наявних в матеріалах справи колегією суддів встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року у справі №807/193/18 зобов`язано Оноківську сільську раду Ужгородського району Закарпатської області повторно з урахуванням висновків суду розглянути заяву ОСОБА_1 від 28 листопада 2017 року щодо погодження межі суміжної земельної ділянки.

14 березня 2019 року комісія Оноківської сільської ради з питань землекористування, будівництва, житлово-комунального господарства, благоустрою та містобудування прийняла рішення, оформлене актом, яким відмовила гр. ОСОБА_1 у погодження проекту землеустрою.

Рішенням ХХХVII сесії VII скликання Оноківської сільської ради №1027 від 15.03.2019 затверджено акт комісії по землекористуванню Оноківської сільської ради з питання погодження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_1 . В обгрунтування протиправності вказаного рішення позивач вказує на невиконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року у справі №807/193/18.

Колегія суддів зауважує, що органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) наділені значними повноваженнями у різних галузях, зокрема у сферах бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, управління комунальною власністю, житлово-комунального господарства, регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Реалізуючи зазначені повноваження, органи місцевого самоврядування наділені правом приймати управлінські рішення.

У статті 1 Закону № 280/97-ВР наведено визначення виконавчих органів рад, згідно з яким ці органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР установлено, що до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин.

У статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів, до яких, зокрема, належать: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Отже, органи місцевого самоврядування у вказаних правових відносинах, визначених пунктами 1-3 та 6 позовних вимог ОСОБА_1 , є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції.

Відповідний висновок міститься у Рішенні Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), у якому визначено, що вирішення земельних спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень щодо оскаржень його рішень (нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України у вказаній редакції громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), ведення садівництва, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього кодексу.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (частина сьома статті 118 ЗК України у вказаній редакції).

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України у зазначеній редакції).

Згідно з частиною десятою статті 118 ЗК України у тій же редакції відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Колегія суддів вважає, що цей спір в частині позовних вимог, заявлених у пунктах 1-3 та 6 позовної заяви ОСОБА_1 , не пов`язаний з вирішенням питання приватноправового характеру, а є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень (органу місцевого самоврядування), який реалізовує у цих правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції шляхом розгляду питання щодо передачі земельної ділянки у власність.

Велика Палата Верховного Суду у рішеннях від 16 січня 2019 року у справі №361/2562/16-а та від 22 січня 2019 року у справі № 371/957/16-а зазначала, що прийняття повноважним органом відповідного рішення за результатом розгляду клопотання особи про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, й про скасування рішення щодо надання відповідного дозволу, є реалізацією цим органом управлінських функцій. А тому спори про оскарження таких його рішень належать до юрисдикції адміністративного суду.

В свою чергу, із положень статті 79-1 Земельного кодексу України слідує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів дійти до висновку, що розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необхідне для формування земельної ділянки.

Такий висновок також узгоджується з положеннями статті 50 Закону України «Про землеустрій», відповідно до якої проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Стаття 25 Закону України «Про землеустрій» визначає види документації із землеустрою, до яких, крім проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, належать, зокрема, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Частиною другою статті 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської Ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Разом з тим, виходячи з положень ст.122 ЗК України та п.34 ч.1 ст. 26 Закону №280/97-ВР повноваженнями щодо розпорядження землями комунальної власності наділені сільські, селищні, міські ради, які вирішують ці питання виключно на пленарних засіданнях.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією.

Відтак, приписами чинного законодавства встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи у вирішенні зазначеного питання повинно прийматися у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади.

Водночас Земельним кодексом України визначено чіткий алгоритм розгляду заяв громадян про відведення у власність земельних ділянок та вичерпний перелік підстав для відмови особі у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, в межах спірних правовідносин дослідженню підлягають обставини щодо правомірності дій відповідача, зокрема дотримання встановленої процедури.

Слід зазначити, відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

-звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

-надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

-розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

-погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

-затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень.

Отримання особою дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про її передання у власність чи у користування. А скасування рішення про надання відповідного дозволу не є порушенням речового права, якщо тільки немає обставин, які свідчать про наявність у цієї особи або інших заінтересованих осіб речових прав щодо такої земельної ділянки.

Колегія суддів зауважує, що позов пред`явлений з підстав порушення відповідачем наданих йому контрольних функцій у сфері управління діяльністю. У позовній заяві позивач не просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, а заявила вимогу про визнання протиправним рішень суб`єкта владних повноважень, які перешкоджають їй в реалізації законодавчо закріпленого права на безоплатне отримання земельної ділянки у власність.

Приватний інтерес у позивача на час звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у позовній заяві під пунктами 1-3, 6, відсутній та може виникнути після реалізації позивачем права на безоплатне отримання земельної ділянки (затвердження проектної документації та прийняття органом місцевого самоврядування відповідного рішення про передачу земельної ділянки у власність).

Колегія суддів не встановила наявності у позивача чи іншої заінтересованої особи речових прав на земельну ділянку, з клопотанням про відведення у власність якої позивач звернулась до органу місцевого самоврядування. Крім того, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не підтверджує наявність на неї права власності, а створює передумови для подальшого передання цієї ділянки у власність.

Наведені обставини в своїй сукупності під час прийняття процесуального рішення залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Щодо позовних вимог, заявлених позивачем у позовній заяві під пунктами 4 та 5, колегія суддів зазначає, що в цій частині суд першої інстанції правильно виначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню при їх вирішенні.

Оскільки позовні вимоги про скасування рішення Оноківської сільської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,08 га у власність ОСОБА_2 та скасування витягу про державну реєстрацію ОСОБА_2 земельної ділянки розміром 0,08 га заявлено ОСОБА_1 на захист порушеного, на її думку, права власності на цю земельну ділянку, правомірність набуття якого оспорюється позивачем, то цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись судом за правилами ЦПК України.

Слід зазначити, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Судом апеляційної інстанції також враховано, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Європейський суд з прав людини вказує, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справа «Меньшакова проти України» (Заява №377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Постановивши ухвалу про закриття провадження у справі в частині позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 у пунктах 1-3, 6 позовної заяви, суд першої інстанції фактично позбавив позивача права доступу до суду, що свідчить про порушення її права на захист прав, свобод та інтересів і розгляд справи в адміністративному суді, гарантовані ст.5 КАС України.

Відповідно до ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржувану ухвалу в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог, які підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, скасувати та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції в цій частині.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гончарова Валентина Вікторовича задовольнити частково, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року про закриття провадження у справі №260/675/19 в частині позовних вимог про:

- визнання протиправним та скасування рішення Оноківської сільської ради №706 від 06.04.2018 «Про скасування рішення Оноківської сільської ради №354 від 13.02.2017 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розміром 0,12 га для ведення індивідуального садівництва в АДРЕСА_1 ;

-визнання протиправним та скасування рішення Оноківської сільської ради №1027 від 15.03.2019 «Про затвердження актів»;

-визнання протиправним та скасування рішення Оноківської сільської ради від 06.04.2018 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_2 на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розміром 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 ;

-зобов`язання Оноківську сільську раду затвердити гр. ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва в АДРЕСА_1 та передати земельну ділянку розміром 0,0757 га кадастровий номер :11:011:0235 в АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 скасувати та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції в цій частині.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
З. М. Матковська
У зв`язку з перебуванням судді-доповідача з 02.06.2020 по 05.06.2020 на листку непрацездатності постанова складена в повному обсязі 09.06.2020.