Справа № 640/4427/19
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2020 року м. Київ № 640/4427/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Патратій О.В., розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у

м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання повторно

розглянути заяву,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач) в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.03.2019 року відкрито спрощене позовне провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення не поцікавився актуальною ситуацією у країні походження позивача та не врахував той факт, що позивач має об`єктивні причини побоюватись за своє життя та здоров`я.

Відповідач у відзиві проти позовних вимог заперечив, зазначаючи, що факти, на які посилався позивач, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому оскаржувані рішення прийняті в межах та з урахуванням норм чинного законодавства.

Також відповідачем було подано матеріали особової справи позивача.

Третьою особою пояснень на позовну заяву надано не було.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач - Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в СРСР, Дагестанська АРСР, с. Рутул, за національністю - лезгінка, за віросповіданням - мусульманка, освіта - вища, спілкується рутульською, російською, володіє німецькою, англійською мовами, незаміжня, є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується паспортом для виїзду за кордон громадянки Російської Федерації НОМЕР_2 , виданий 18.05.2015 УФМС 223, терміном дії до 18.05.2020.

Відповідно до матеріалів особової справи, у своїх поясненнях ОСОБА_1 зазначила, що з 1972 року до 1973 року навчалась в середній загальноосвітній школі № 1 с. Рутул, Дагестан, з 1973 року до 1982 року - середній загальноосвітній школі №1 м. Махачкала, Дагестан, з 1983 року до 1984 року - у Дагестанському державному університеті, з 1985 року до 1991 року - в Московському державному університеті ім. М.В. Ломоносова, з 2000 року до 2001 року - в Московському державному технічному університеті ім. Н.Е. Баумана, після закінчення, якого отримала спеціальності філолог-лінгвіст та бухгалтерський облік.

В анкеті особи з якою звернулась Позивач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява) в п. 1.18 позивачка зазначила, що у 2007 році працювала в Комітеті по розвитку громадянського суспільства в м. Москва на посаді провідного спеціаліста, з 2010 року до 2012 року - в Управлінні міністерства Юстиції м. Махачкала на посаді провідного спеціаліста; у 2016 році - в Комітеті солдатських матерів м.Махачкала, на посаді провідного спеціаліста.

Під час співбесіди від 18.08.2017 позивачка повідомила, що з 1999 до 2015 проживала в м. Москва, де її звільняли з роботи, відправляли в центр зайнятості. При цьому, водночас під час цієї співбесіди вона зазначила, що з 2015 проживала у Володимирській області, м. Кіржач. В свою чергу під час співбесіди від 15.01.2018 вона повідомила, що останнім місцем її проживання є м. Кіржач Володимирської області. Рідні заявниці - батько, брат та сестра проживають в РФ, Республіка Дагестан.

У заяві заявниця зазначає, що покинула країну громадянської належності, оскільки вважає, що її переслідують за національною ознакою, а також через те, що має переконання, які суперечать офіційним поглядам влади Російської Федерації (далі - РФ). Вона пояснює, що «відкрито висловлювала свої погляди», а саме на паркані зробила напис: « Россия -тюрьма народов», влаштувала одиночний пікет перед Посольством США в Москві (годину стояла з банером, що містив надпис: «Врятуйте народ Північного Кавказу від російського терору»), писала лист на сайт Генерального прокурора РФ про те, що вихідців з Північного Кавказу переслідують за національною ознакою, а під час співбесіди від 18.08.2017 вона пояснила: «якщо нас не визнають, як громадян РФ, то ми вимагаємо незалежності».

Під час співбесіди 18.08.2017 позивачка повідомила, що її спонукали продати дуже дешево квартиру та вкласти кошти в новобудову, в 2013 році в під`їзді на неї напали та «жартома погрожували, що скористаються послугами найманого вбивці вбивцю», а під час співбесіди 15.01.2018 зазначила, що в її будинку відключали світло, газ. Зазначила, що за нею вели спостереження, оскільки під будинком стояла машина.

26.04.2017 позивачка із м. Москви автобусом прибула до м. Київ. Із заявою звернулась 08.08.2017 після того, як закінчувався тримісячний термін перебування на території України. Інших причин звернення із заявою позивачка не зазначила.

Під час співбесіди позивака зазначала, що у разі її повернення до РФ переслідування посиляться, оскільки вона не зможе мовчати про те, що влада РФ робить з вихідцями з Північного Кавказу ( протокол співбесіди від 15.01.2018).

В п. 4.5 анкети особи, яка звернулась із заявою та під час співбесіди від 18.08.2017 позивачка зазначила, що у квітні 2017 року о 23.00 годині в м. Кіржач вона зробила на огорожі фарбою надпис: «Россия-тюрьма народов», за що її було затримано, доставлено до відділку поліції, зобов`язано виплатити штраф. Після чого заявницю відпустили.

Також позивачка повідомила, що влаштувала одиночний пікет перед Посольством США в Москві (годину стояла з банером, що містив надпис: «Врятуйте народ Північного Кавказу від російського терору»), писала лист на сайт Генерального прокурора РФ про те, що вихідців в Північного Кавказу переслідують за національною ознакою. Зазначені дії заявниці не мали жодних наслідків та дій збоку влади країни.

Рішенням Державної міграційної служби України від 25.02.2019р. № 66-19 відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (належним чином засвідчені копії в матеріалах справи).

Відмову було вмотивовано необґрунтованістю поданої заяви та підтримано висновок Управління ДМС в Київській області від 28.12.2018р. (справа № 2017KYIV0101). Також в рішенні ДМС України від 25.02.2019р. № 66-19 зазначено, що стосовно заявника умови передбачені п. 1 чи 13 частини першої ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач і звернувся з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 та 6 ст. 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими ч.2 і 3 ст. 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого ч.1 ст. 6 цього Закону (ч.6 ст.9 Закону №3671-VI).

Відповідно до ч.8 ст.9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону №3671-VI).

Згідно ч. 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2019р. № 66-19 вбачається, що позивачу було відмовлено оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення було прийнято у відповідності з п. 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI та на підставі письмового висновку Управління ДМС в Київській області від 28.12.2018р. (справа № 2017KYIV0101).

Водночас, аналізуючи матеріали справи, матеріали особової справи позивача, протоколи співбесіди, оскаржуване рішення та висновок, суд приходить до висновку, що позивачем не було подано достовірних та переконливих доказів, а також інформації, що б свідчила про факти її переслідування владою Російської Федерації через національність, погляди або віросповідання.

Позивачка стверджує, у разі її повернення до РФ переслідування посиляться, оскільки вона не зможе мовчати про те, що влада РФ робить з вихідцями з Північного Кавказу.

Проте, на думку суду, аналіз матеріалів свідчить, що позивачка не надала жодного конкретного факту її переслідування за національною ознакою.

Також позивачка повідомила, що у 2016 році працювала в Комітеті солдатських матерів, провідним спеціалістом, м. Махачкала, а працівники вказаного комітету переслідуються органами державної влади.

Судом проаналізовано інформацію із загальнодоступних джерел в мережі інтернет, яка свідчить, що представники Комітету солдатських матерів не переслідуються органами державної влади. Також вказані свідчення носять загальний характер, інформації, що підтверджує участь (роботу) позивача в Комітеті солдатських матерів Республіки Дагестан не знайдено, відповідних документів позивачка не надала.

Також позивачем не було надано суду та відповідачу жодних документів на підтвердження підстав побоювання стати жертвою переслідування на території країни громадянської належності РФ.

Аналізуючи пояснення викладені в позовній заяві, а також надані в протоколах співбесід, суд приходить до висновку, що ці твердження носять загальний характер, суперечать одне одному, часто нелогічні, іноді носять характер припущень.

Крім того, позивачкою не було подано доказів та не повідомлено достовірної інформації що вона була членом організацій чи політичних партій, стосовно факту переслідування позивачки чи її рідних за ознаками раси, національності, громадянства, релігії, приналежність до певної соціальної групи або членство в партії. Позивачка не притягалась до кримінальної відповідальності, не була засуджена у суді, не скоювала злочинів на території РФ, відсутній вирок суду.

Отже, за зазначених обставин, небажання позивачки повертатись в країну громадянської належності - РФ, саме по собі не є підставою для прийняття рішення про визнання позивача біженцем.

На основі всебічного вивчення матеріалів особової справи Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 суд приходить до висновку, що достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо неможливості для його повернення/перебування на території країни походження через переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у даній справі немає.

У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Посилання позивача на політичну ситуацію в країні та на адресу веб-сайтів, на яких розміщено відповідні відомості, носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті до уваги.

Позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, висновок відповідача щодо відсутності підстав для навіть попередньої кваліфікації позивача як жертви переслідувань за однією з передбачених ознак саме біженця є обґрунтованим.

Позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

В даному випадку, відповідно до зібраної судом інформації по країні походження позивача вбачається, що її повернення до РФ не несе останній особистої загрози життю чи здоров`ю.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що в разі повернення до РФ буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Ефіопії.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя О.В. Патратій