Справа № 420/2732/20
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2020-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2732/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 03.03.2020 року №0015698/2016-5306-1509, №0015698/2017-5306-1509, №0015698/2018-5306-1509, №0-1509, якими йому визначено податкові зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за податкові періоди 2016-2019 роки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, він є власником Ѕ частини нежитлових будівель (комплексу тракторної бригади №2), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та складаються з двох нежитлових будівель загальною площею 1048,50 кв.м: з яких нежитлова будівля літера «А» площею 246,70 кв.м; та будівля складу літера «Б» - площею 801,80 кв.м.

При цьому зазначені будівлі використовується ним виключно, як сільськогосподарським товаровиробником, безпосередньо у сільськогосподарській діяльності для зберігання зерна, відповідної техніки по обробці і збиранню сільськогосподарської продукції, відноситься до будівель сільськогосподарських товаровиробників, а відтак не є об`єктом оподаткування в розумінні приписів підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

За таких умов позивач вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, яким йому визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2016-2019 рік, є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 06.04.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

24.04.2020 року на електрону адресу суду від Головного управління ДПС в Одеській області надійшов відзив на адміністративний позов (а.с. 23-28), з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що належні позивачу приміщення є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки позивач не є суб`єктом господарювання - сільськогосподарським товаровиробником, та не надав доказів використання приміщення у власній господарській діяльності.

21.05.2020 року та 29.05.2020 року сторонами до суду були подані відповідно відповідь на відзив та заперечення (а.с. 100-102; 146-148).

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 , з 21.10.2016 року є власником Ѕ частини нежитлових будівель (комплексу тракторної бригади №2), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та складаються з двох нежитлових будівель загальною нежитловою площею 1048,50 кв.м: літера «А» нежитлова будівля, загальною площею 246,70кв.м; та літера «Б» - будівля складу, загальною площею 801,80 кв.м (а.с. 15-16).

Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 25.11.2016 року зареєстрований, як фізична особа-підприємець, видами діяльності якого є: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; допоміжна діяльність у рослинництві; технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; оптова торгівля фруктами й овочами; надання в оренду сільськогосподарських машин і устаткування; роздрібна торгівля пальним; інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; вантажний автомобільний транспорт (а.с. 10).

При цьому позивач є платником єдиного податку 3 групи без реєстрації ПДВ, що підтверджується наявною копією витягу з Реєстру платників єдиного податку (а.с. 109).

З 13.03.2017 року позивач також є засновником та керівником приватного підприємства «Агропромінь-В», яке здійснює господарську діяльність Згідно КВЕД: 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; 01.41 Розведення великої рогатої худоби молочних порід; 01.46 Розведення свиней; 01.47 Розведення свійської птиці; 01.50 Змішане сільське господарство; 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві; 01.63 Післяурожайна діяльність; 02.30 Збирання дикорослих недеревних продуктів; 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; 46.23 Оптова торгівля живими тваринами; 46.32 Оптова торгівля м`ясом і м`ясними продуктами; 77.31 Надання в оренду сільськогосподарських машин і устаткування; 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 47.81 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с. 12).

03.03.2020 року Головним управлінням ДПС у Одеській області на підставі пп.54.3.3 п.54.3 ст.54, п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України на вищезазначений об`єкт нерухомості (комплекс тракторної бригади №2), були винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

-№0015698/2016-5306-1509, яким позивачу було нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік на суму 1806,04 грн. (а.с.9);

- №0015698/2017-5306-1509, яким позивачу було нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік на суму 12582,00 грн. (а.с.8);

- №0015698/2018-5306-1509, яким позивачу було нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік на суму 14637,06 грн. (а.с.7);

№0-1509, яким позивачу було нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік на суму 16407,71 грн. (а.с. 6).

Не погоджуючись із оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями та вважаючи їх протиправними та необґрунтованими, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів до Одеського окружного адміністративного суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзив Головного управління ДПС у Одеській області, інші заяви по суті справи та письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, та судову практику, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 67 Конституції України встановлено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок погашення зобов`язань юридичних та фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і плати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, вжиття контролюючим органом заходів з метою погашення платниками податкового боргу врегульовано Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Відповідно до статті 265 ПК України, податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

У силу вимог підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Згідно з підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України).

Спірним питанням у межах досліджуємих правовідносин є встановлення того, чи є нерухоме майно, що належить позивачу, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Вичерпний перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування зазначеним податком, наведено у підпункті 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Зокрема, підпунктом «ж» зазначеної норми ПК України, до таких об`єктів належать, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Аналіз зазначеної норми вказує на те, що об`єкт нерухомості не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за одночасного існування двох умов:

1) об`єкт повинен відноситися до будівель сільськогосподарського призначення, віднесених до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства";

2) об`єкт повинен належати сільськогосподарському товаровиробнику.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України.

Відповідно до положень Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, клас будівель сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства з кодом 1271 включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та т. ін. При цьому, він не включає споруди зоологічних та ботанічних садів (2412). До будівель з кодом 1271 також відноситься: будівлі для тваринництва (1271.1); будівлі для птахівництва (1271.2), будівлі для зберігання зерна (1271.3), будівлі силосні та сінажні (1271.4), будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства (1271.5), будівлі тепличного господарства (1271.6), будівлі рибного господарства (1271.7), будівлі підприємств лісівництва та звірівництва (1271.8), будівлі сільськогосподарського призначення інші (1271.9).

Згідно пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа-підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Водночас, у вказаній нормі визначено, що визначення сільськогосподарського товаровиробника дано виключно для цілей глави 1 "Спрощена система оподаткування, обліку та звітності" розділу XIV цього Кодексу "Спеціальні податкові режими", до якої віднесено четверту групу - сільськогосподарські товаровиробники.

Таким чином, визначення "сільськогосподарський товаровиробник", яке міститься у підпункті 14.1.235. пункту 14.1 статті 14 ПК України застосовується виключно для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу "Спрощена система оподаткування, облік та звітність", що прямо визначено вказаним підпунктом.

З системного аналізу правових норм слідує, що до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дане визначення не застосовується, оскільки вказаний податок відноситься до розділу ХІІ "Податок на майно".

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Статтею 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років» від 18.01.2001 року №2238-ІІІ (далі Закон №2238-ІІІ) передбачено, що сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

В силу вимог ст.1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» від 23.09.2008 №575-VІ (далі Закон №575-VІ), виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Поняття "сільськогосподарський товаровиробник", що міститься у Законі України "Про сільськогосподарський перепис" та у ПК України не суперечить один одному, оскільки визначення, закріплене законодавцем у підпункту14.1.235 пункту14.1статті14ПК України має чітко обмежену сферу застосування та, як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів відповідності до положень пункту 5.3 статті5 ПК України.

Отже, на думку суду, сільськогосподарським виробником може бути фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, які здійснюють виробництво і самостійну переробку власно-виробленої продукції рослинництва і тваринництва.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи позивачу на праві оренди належить земельна ділянка загальною площею 2,8419 га, кадастровий номер :01:03:0169, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Одеська область, Біляївський район, м.Біляївка що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та договором оренди землі (а.с. 132-133).

Позивачем було надано також до суду докази наявності в нього сільськогосподарського обладнання та техніки, зокрема трактору колісного, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію машини серії НОМЕР_1 (а.с. 108).

Також судом встановлено, що позивачем, як сільськогосподарським виробником подавались звіти про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду, за формою 29-г, затвердженою наказом Держстату від 06.07.2018 року №133, в яких відображено посівну площу, зібрану площу вражаю, обсяги виробництва, а також фінансову звітність малого підприємства (а.с. 111-119).

Також позивачем на підтвердження обставин продажу вирощеного ним вражаю було надано до суду договір поставки №ОД9767/19 від 27.06.2019 року та товарно-транспорті накладні (а.с. 126-129).

Відтак, наявні у справі докази підтверджують той факт, що позивач займався виробництвом сільськогосподарської продукції та її реалізацією, використовуючи у своїй діяльності належне йому нерухоме майно комплекс тракторної бригади №2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з двох нежитлових будівель загальною нежитловою площею 1048,50 кв.м: літера «А» нежитлова будівля, площею 246,70 кв.м; та літера «Б» - будівля складу, площею 801,80 кв.м.

При цьому суд зазначає, що відповідачем будь-яких доказів використання позивачем спірного об`єкту нерухомості для цілей, не пов`язаних із сільськогосподарською діяльністю позивача, до суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи те, що належне позивачу нерухоме майно, а саме комплекс тракторної бригади №2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1048,50 кв.м не є, в силу положень пункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінним від земельної ділянки, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог позивача та, у зв`язку із цим, доведеності ним протиправності податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС в Одеській області від 03.03.2020 року №0015698/2016-5306-1509, №0015698/2017-5306-1509, №0015698/2018-5306-1509, №0-1509, а відтак необхідності їх скасування судом.

При цьому доводи відповідача щодо не подання позивачем заяви про проведення звірки та не надання ОСОБА_1 контролюючому органу будь-яких документів на підтвердження того, що спірний об`єкт нерухомості не є об`єктом оподаткування, як на підставу правомірності прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, суд вважає хибними, оскільки підстави звільнення від оподаткування нерухомого майна, передбачені пп. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, обумовлені статусом такого майна, а не поданням відповідної заяви до податкового органу.

Також суд критично ставиться до посилання відповідача, що відповідно до Єдиного реєстру податкових накладних за позивачем не зареєстровано жодної податкової накладної з придбання чи постачання продукції, оскільки ОСОБА_1 не є платником податку на додану вартість та не має обов`язку виписувати та реєструвати зазначені накладні.

Крім того, надаючи оцінку діям відповідача в частині дотримання строків визначення податкових зобов`язань позивачу податковими повідомленнями-рішеннями №0015698/2016-5306-1509 та №0015698/2017-5306-1509 від 20.03.2020 року, якими позивачу були визначені податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 та 2017 роки, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп.54.3.3 п. 54.3 ст.54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно з пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

07.12.2017 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» №2245-VIII (далі - Закон №2245-VIII), (набрав чинності з 01.01.2018 року), яким пункт 266.10 статті 266 ПК України доповнено підпунктами 266.10.2 і 266.10.3 наступного змісту.

У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання (п.266.10.2 ПК України).

Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу" (266.10.3 ПК України).

Згідно з п.102.1 ст.102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Таким чином, вказаним Законом №2245-VIII надано право контролюючим органам визначати грошове зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітні податкові періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1ст.102 ПК України (1095 днів).

Суд зазначає, що до принципів, на яких ґрунтується податкове законодавство України, належить закріплений в підпункті 4.1.9 пункту 4.9 ст. 4 ПК України принцип стабільності, який полягає в тому, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Пунктом 56.21.ст. 56 ПК України, встановлено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, «або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Як вказано вище, Закон №2245-VІІІ, яким доповнено пункт 266.10 ст. 266 ПК України підпунктом 266.10.3, був прийнятий 07.12.2017 року та набрав чинності з 01.01.2018 року.

Тобто, право контролюючого органу на нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки щодо звітних періодів, в межах строків визначених ст. 102 ПК України (1095 днів), виникло у контролюючого органу з 01.01.2018 року з набуттям чинності Закону України від 07.12.2017 року №2245-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році», і може бути реалізовано щодо нарахування податку на нерухоме майно, починаючи з 01.01.2018 року (у 2019 році - за 2018 рік.; у 2020 році - за 2018, 2019 роки, у 2021році - за 2018, 2019, 2020 р.р. і тд.).

Аналогічна правова позиція з питань застосування вказаних норм податкового законодавства була викладена Другим апеляційним адміністративним судом у постановах від 03 березня 2020 року по справі №520/10023/19, та від 16.03.2020 року по справі №520/13081/19.

Водночас норма, встановлена підпунктом 266.10.3. пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України не може бути застосована при визначенні податкових зобов`язань за 2016-2017 звітні роки.

Крім того, суд зазначає що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів закріплений також в статті 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

При цьому у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 надано офіційне тлумачення принципу дії закону в часі. Зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно правилу «закон зворотної сили не має», дія закону чи іншого нормативно-правового акту поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності. Це є однією з найважливіших гарантій правової стабільності, впевненості суб`єктів права в тому, що їх правове становище не погіршиться з прийняттям нового закону чи іншого нормативного акту, а також необхідною умовою довіри до держави і права, що зазначено в окремій думці судді Конституційного Суду України стосовно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

У даному рішенні також акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом`якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд вважає за необхідне врахувати у контексті розгляду даної справи висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 у справі «Щокін проти України» та від 07.10.2011 у справі «Серков проти України» в частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

У рішенні від 20.10.2011 року «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно з пунктом 71 вказаного рішення державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З урахуванням вищевикладеного суд зазначає, що застосування контролюючим органом (відповідачем) положень п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно за 2016 - 2017 роки, не може мати місце у березні 2020 року, а тому податкові зобов`язання були визначені позивачу Головним управління ДПС в Одеській області податковими повідомленнями рішеннями №0015698/2016-5306-1509 та №0015698/2017-5306-1509 від 03.03.2020 року протиправно, із порушення строків, встановлених ПК України.

Водночас суд критично ставиться до посилання позивача, щодо порушення відповідачем строків надіслання йому оскаржуваних податкових повідомлень рішень, оскільки сам факт затримки контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо сплати суми податку.

Факт порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення, не впливає, на думку суду, на обставини законності його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13.02.2018року по справі №820/1975/17.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі"Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позовної заяви була додана квитанція від 31.03.2020 року №КП/2957/1 про сплату судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру у загальній сумі 840,80 грн.

На підставі вищезазначеного, враховуючи наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 у повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму сплаченого ним судового збору з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5, 6-11, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 03.03.2020 року №0015698/2016-5306-1509, №0015698/2017-5306-1509, №0015698/2018-5306-1509, №0-1509.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький

.