Справа № 640/2542/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2020 року м. Київ № 640/2542/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі

головуючої судді Добрівської Н.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГолосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)
провизнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (надалі - Голосіївський РВДВС м. Києва, відповідач) про визнання протиправними та скасування постанов від 22.12.2018 №57946234 та від 22.12.2018 №57946390.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що у постанові державного виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження в сумі 269,00 грн не наведено жодного розрахунку здійснених виконавцем витрат та не зазначено обсягу та розмір усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2830/5. Також позивач наголошує на тому, що виконавчий збір стягується тільки з суми, яка фактично стягнута на користь стягувача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2019 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Вказаною ухвалою суду також зобов`язано відповідача до 20.03.2019 подати до суду належним чином завірені копії матеріалів справи виконавчих проваджень №57946234 та №57946390 та всі матеріали, що були, або які мали бути взяті ними до уваги при прийняті рішення, вчиненні дій, допущення бездіяльності з приводу яких подано позов.

Копія цієї ухвали отримана уповноваженим представником Голосіївського РВДВС м. Києва 16.03.2019 відповідно до роздруківки про пошук поштових відправлень з сайту ПАТ «Укрпошта» однак, в призначене на 25.03.2019 судове засідання відповідач явку повноважного представника не забезпечив, витребувані судом документи не направив.

Ухвалою суду від 03.04.2019, крім іншого, повторно витребувано у відповідача належним чином завірені копії матеріалів справи виконавчих проваджень №57946234 та №57946390 та всі матеріали, що були, або які мали бути взяті ними до уваги при прийняті рішення, вчиненні дій, допущення бездіяльності з приводу яких подано позов, а також зазначено про необхідність направлення витребуваних документів до суду в термін до 11.04.2019 (включно). Копію вказаної ухвали отримано представником відповідача 08.04.2019, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Разом з тим, в призначене на 25.04.2019 судове засідання відповідач явку повноважного представник не забезпечив, витребувані судом документи не направив.

26.04.2019 судом постановлена ухвала, якою, крім іншого, повторно витребувано у відповідача належним чином завірені копії матеріалів справи виконавчих проваджень №57946234 та №57946390 та зазначено про необхідність направлення витребуваних документів до суду в термін до 17.05.2019 (включно). Копія ухвали отримана представником відповідача 10.05.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак, в призначене на 22.05.2019 судове засідання відповідач явку повноважного представник не забезпечив, витребувані судом документи не направив.

22.05.2019 під час розгляду справи судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

У зв`язку з ненаданням відповідачем витребуваних документів, 28.01.2020 судом постановлена ухвала про повторне витребування матеріалів виконавчих проваджень.

Разом з тим, через канцелярію суду 29.05.2020 надійшла заява представника позивача, в якій зазначається про уточнення номерів проваджень оскаржуваних постанов, оскільки під час складення позову була допущена помилка у їх визначенні. Зважаючи на те, що такі уточнення не змінили суті позовних вимог та доводів, наведених на їх обґрунтування, а вказують лише на приведення позовних вимог у відповідність до дійсних обставин справи в частині номерів виконавчих проваджень, в яких державним виконавцем постановленні оскаржувані постанови, суд продовжує розгляд справи з урахуванням цієї заяви.

В заяві від 29.05.2020 представник позивача вказує на зміну назви відповідача, у зв`язку з чим суд на підставі статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України здійснює заміну первинного відповідача - Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві на його процесуального правонаступника - Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Також у цій заяві представник позивача зазначив про відмову позивача від вимоги про визнання протиправною та скасування постанови від 22.12.2019 ВП №57946234 про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 269,00 грн.

В обґрунтування відмови від позову в частині представник позивача зазначив про те, що 14.05.2020 старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №57946234 щодо примусового виконання постанови Головного державного виконавця Голосіївського РВДВС м. Києва Задорожної Т.А. від 14.12.2019 ВП №56273961 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 269,00 грн.

Ухвалою суду від 03.06.2020 прийнято відмову позивача від позову в частині вимог про визнання протиправною і скасування постанови від 22.12.2019 ВП №57946234 про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню постанови №56273961 від 14.12.2019 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 269,00 грн. Цією ухвалою провадження у справі №640/2542/19 в наведеній частині закрито.

У зв`язку з наведеним, предметом дослідження у цій справі є вимога позивача про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Голосіївського РВДВС м. Києва від 22.12.2019 ВП №57946390 про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню постанови №56273961 від 14.12.2019 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 78085,17 грн.

Оскільки станом на час прийняття рішення у даній справі вимоги суду відповідачем не виконані без поважних причин, у зв`язку з чим та на підставі частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про розгляд справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

На підставі наданих позивачем документів і матеріалів судом встановлені такі обставини.

26.04.2018 державним виконавцем Голосіївського РВДВС м. Київ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження у ВП №56273961 по виконанню виконавчого листа №2-376/11 від 02.03.2012, виданого Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу у розмірі 780 851,71 грн.

15.08.2018 у ВП №56273961 винесена постанова про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження».

У зв`язку з надходженням до Відділу заяви стягувача (ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про повернення виконавчого документа стягувачу без подальшого виконання, 14.12.2018 державним виконавцем винесена постанова у ВП №56273961 про поновлення вчинення виконавчих дій.

Також 14.12.2018 державним виконавцем винесена постанова про стягнення виконавчого збору у ВП №56273961, якою з боржника ( ОСОБА_1 ) стягнуто виконавчий збір у розмірі 78 085,17 грн. При цьому, у постанові зазначається про те, що «борг не сплачено».

Постановою державного виконавця від 14.12.2018 у ВП №56273961 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з надходженням заяви стягувача про повернення виконавчого документа без подальшого виконання.

22.12.2018 державним виконавцем Голосіївського РВДВС м. Київ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження у ВП №57946390 на підставі постанови №56273961 від 14.12.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Держави виконавчого збору у розмірі 78 085,17 грн.

Не погоджуючись з вказаними постановами від 22.12.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

На обґрунтуванням причин пропуску строку звернення до суду із позовом, представник позивача у своєму клопотанні вказує на те, що постанови державного виконавця від 22.12.2018 були отримані позивачем у відділенні поштового зв`язку тільки 02.02.2019. Оскільки доказів на спростування наведеного відповідач суду не надав, причини пропуску позивачем строку звернення до суду визнаються судом такими, що є поважними.

Ознайомившись з письмово викладеними доводами позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, при вирішенні питання щодо правомірності дій і рішень відповідача, враховує таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі по тексту - Закон №1404-VIII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до норм, викладених у статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Законом №1403-VIII визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

У частині першій статті 18 Закону №1404-VІІІ закріплено обов`язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Редакція наведеної норми діяла як на день відкриття виконавчого провадження №56273961, так і на час повернення виконавчого документа стягувачу і на день прийняття державним виконавцем оскаржуваних у цьому провадженні постанов.

Отже, станом на час прийняття виконавчого документа до виконання, на державного виконавця законодавцем покладався обов`язок зазначити у постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору у визначеному за правилами статті 27 Закону №1404-VІІІ розмірі.

Водночас, як свідчить наявна в матеріалах справи копія постанови про відкриття виконавчого провадження №56273961 від 26.04.2018 вказує на невиконання державним виконавцем частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VІІІ, оскільки вказана постанова не містить визначеного розміру виконавчого збору, а і навіть необхідність його стягнення з боржника у ВП №56273961.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно із частиною п`ятою статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також частиною дев`ятою вказаної статті передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої цієї ж статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

За приписами частини третьої статті 40 Закону №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Спір у цій справі виник у зв`язку з незгодою позивача, який є боржником у виконавчому провадженні №56273961 з постановами державного виконавця, в тому числі і щодо стягнення з нього виконавчого збору при у виконавчому провадженні при наявності постанови виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

При вирішенні питання щодо конкуренції норм частина третя статті 40 Закону № 1404-VIII та положень статті 27 цього ж Закону, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18 (Провадження №11-445апп19) (http://reyestr.court.gov.ua/Review/88601610).

Так, згідно частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Великою Палатою Верховного Суду під час розгляду справи щодо подібних правовідносин у зазначеній постанові було наголошено на такому.

Закон №1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією, розробленою відповідно до законів №1403-VIII і №1404-VIII (Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5; далі по тексту - Інструкція у чинній на момент виникнення спірних правовідносин у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 №2832/5)), яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Так, положення частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу четвертого пункту 8 розділу III Інструкції.

Натомість частина друга статті 27 Закону №1404-VIII передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

При цьому пункт 22 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону №1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 вказаного Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду визнала обґрунтованим висновок про те, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Крім наведеного Верховний Суд зауважив, що відповідно до статті 13 Закону №1403-VIII заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Перегляд механізму визначення винагороди виконавців з метою стимулювання зростання рівня реального виконання судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015- 2020 роки, схваленою Указом Президента України від 20.05.2015 №276/2015.

Кабінет Міністрів України постановою від 08.09.2016 №643 затвердив Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до пункту 2 Порядку (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону №1403-VIII, виплачується винагорода у такому розмірі:

- 2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ;

- 0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Згідно з положеннями пункту 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому Законом №1404-VIII, якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Відповідно до пункту 6 Порядку для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.

Аналіз наведених вище норм Порядку свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

У своїх висновка Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що обов`язковими (на момент виникнення спірних правовідносин) умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Аналізуючи встановлені в адміністративній справі №640/2542/19 обставини, суд визнає безпідставним висновок державного виконавця щодо наявності у нього підстав для стягнення з ОСОБА_1 , як боржника у ВП №56273961, виконавчого збору, який, по-перше - не був визначений державним виконавцем при викритті виконавчого провадження (ні обов`язок боржника його сплатити, ні розмір такого збору); по-друге - згідно постанови від 14.12.2018 про стягнення виконавчого збору, борг за виданим 02.03.2012 виконавчим листом №2-376/11 не сплачено (тобто виконавчий документ не виконаний).

Крім того, як свідчать матеріали справи, стягувач скористався своїм правом і після повернення виконавчого документа постановою державного виконавця від 14.12.2018, звернувся з цим же виконавчим документом до приватного виконавця, який своєю постановою від 28.12.2018 стягнув з боржника - ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця.

Разом з тим судом враховується, що позивач у цьому провадженні просив суд (з урахуванням заяви представника позивача від 29.05.2020 про відмову в частині вимог) визнати протиправною і скасувати постанову державного виконавця від 22.12.2018 №57946390, якою відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виданої 14.12.2018 постанови №56273961 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Держави виконавчого збору у розмірі 78085,17 грн.

Водночас мотиви, наведені на обґрунтування заявлених позивачем вимог вказують на те, що ОСОБА_1 не погоджується саме з покладенням на нього обов`язку по сплаті виконавчого збору, що здійснено державним виконавцем саме постановою від 14.12.2018 у ВП №56273961, а оскаржувана постанова від 22.12.2018 прийнята саме на підставі вимог Закону №1404-VIII та Інструкції для примусового виконання постанови від 14.12.2018 в порядку, визначеному цими нормативно-правовими актами.

У зв`язку з наведеним суд приходить до висновку, що порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду з цим позовом, спричинено саме постановою головного державного виконавця Голосіївського РВДВС м. Києва Задорожної Т.А. про стягнення з ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №56273961 виконавчого збору у розмірі 78085,17 грн.

При цьому, згідно наведених у цьому судовому рішенні висновків суду, стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у ВП №56273961 є безпідставним, тобто таким, що не ґрунтується на положеннях законодавства, яким регулюються спірні правовідносини.

Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши встановлені у цій справі обставини з урахуванням мотивів, наведених позивачем в обґрунтування заявленого позову, суд з метою ефективного захисту прав позивача визнає доцільним вийти за межі позовних вимог і визнати протиправними і скасувати постанову державного виконавця від 14.12.2019 у ВП №56273961 про стягнення виконавчого збору, а також постанову від 22.12.2018 ВП №57946390 про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню виданої 14.12.2018 постанови №56273961 про стягнення з позивача виконавчого збору.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною другою статті 2 цього Кодексу встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій і рішень.

Зважаючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачем докази в контексті наведених вище вимог законодавства, суд керуючись ст.ст.2, 5, 7-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову від 14.12.2019 ВП №56273961 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 78085,17 грн.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову від 22.12.2019 ВП №57946390 про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню постанови №56273961 від 14.12.2019 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 78085,17 грн.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя: Н.А. Добрівська