Справа № 440/1679/20
Суддя: К.І. Клочко
Дата ухвалення: 2020-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/1679/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Клочка К.І., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" про визнання неправомірним та скасування наказу, визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

26.03.2020 ОСОБА_1 /надалі ОСОБА_1 , позивач/ звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" /надалі ДУ "Божковська виправна колонія (№16)", відповідач/ про:
- визнання неправомірним та скасування наказу виконуючого обов`язки начальника Державної установи "Божковська виправна колонія (16)" Бурмаса О. від 01.11.2019 №165/Ос-19 у частині припинення нарахування грошового забезпечення з 01.11.2019 ОСОБА_1 ;
- визнання неправомірною бездіяльність Державної установи "Божковська виправна колонія (16)" щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.11.2019 і по день звернення до суду;
- зобов`язання Державної установи "Божковська виправна колонія (16)" нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (середню заробітну плату) за період з 01.11.2019 по день ухвалення судового рішення.
Підставою позову є порушення права позивача у сфері публічно-правових відносин внаслідок припинення виплати відповідачем грошового забезпечення з 01.11.2019.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду 31.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 440/1679/20; призначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
23.04.2020 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що позивач з 19.01.2018 був прийнятий на посаду молодшого інспектора відділу охорони Державної установи "Божковська виправна колонія (16)" з присвоєнням йому відповідного спеціального звання. 23.11.2018 позивача було призвано на строкову військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. З дня призову на військову службу у листопаді 2018 року і по листопад 2019 року включно позивачу щомісячно виплачувалися грошові кошти шляхом зарахування на картковий рахунок. У листопаді 2019 року було припинено позивачу виплату таких кошів на підставі листа Міністерства соціальної політики України № 16056/45001-61-19 від 25.04.2019.
Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статей 257-258 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази у сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з наказу Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" від 19.01.2018 № 9/ОС-18 /а.с. 8/ ОСОБА_1 , новоприйнятого, з 19.01.2018 призначено на посаду молодшого інспектора відділу охорони Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)", з посадовим окладом 1080 грн, встановивши відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу" надбавку за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби у розмірі 50 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років.
Згідно з довідкою Полтавського районного військового комісаріату від 24.02.2020 № 5/784 /а.с. 9/ ОСОБА_1 прибув на збірний пункт ІНФОРМАЦІЯ_1 23.11.2018 та був відправлений на строкову військову службу в військову частину в/ч НОМЕР_1 .
Наказом Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" від 01.11.2019 № 165/ОС-19 відповідно до частини другої статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Указу Президента України "Про часткову мобілізацію", статті 119 Кодексу законів про працю України увільнено від виконання своїх службових обов`язків у зв`язку з призовом на строкову військову службу із збереженням місця роботи, посади, припинивши нарахування грошового забезпечення з 01.11.2019 сержанту внутрішньої служби ОСОБА_1 молодшому інспектору відділу охорони державної установи Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)". Підстава: лист Міністерства соціальної політики України № 16056/45001-61-19 від 25.04.2019 /а.с. 11/.
Відповідно до довідки Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" з листопада 2019 року позивачу припинено нарахування заробітної плати /а.с. 12/.
Позивач не погоджуючись із припиненням нарахування грошового забезпечення з 01.11.2019, звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII /надалі Закон № 2232-XII/ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Положеннями частини другої статті 2 Закону № 2232-XII проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно з частиною шостою статті 2 Закону № 2232-XII види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Частиною сьомою статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни.
Відповідно до статті 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (надалі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
За приписами частин першої та другої статті 39 Закону №2011-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.
Відповідно до положень вказаної статті на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII "Про оборону України" (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації.
Так, відповідно до указаної статті демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу; мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Отже, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу зберігаються: місце роботи, посада та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.
Так, позивач призваний на строкову війську службу у період, коли існувала (і продовжує існувати дотепер) загроза національній безпеці держави, зумовлена збройною агресією з боку Російської Федерації. Проходження військової служби є конституційним обов`язком позивача як громадянина України, виконання такого обов`язку має також важливе значення для підтримання бойової готовності Збройних Сил України до адекватного реагування на збройне вторгнення країни-агресора.
Тобто, гарантії, встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП України, власне і спрямовані на те, щоб гарантувати, зокрема, права громадян як на працю та її оплату, які в цей складний для держави період повинні виконати (і виконують) свій конституційний обов`язок щодо військової служби з тим, щоб в умовах реальної загрози територіальній цілісності та національній безпеці країни надалі бути готовими до її захисту в лавах Збройних Сил України.
До того ж, суд зауважує, що Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу. І саме цей Закон визначав гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку (грошового забезпечення) на час перебування його на строковій військовій службі.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі №816/1155/16, від 13.06.2018 по справі №813/782/17, від 19 листопада 2019 року по справі №812/452/17.
Статтею 3 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23 червня 2005 року №2713-IV (далі - Закон №2713-IV) визначається, що правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.
Згідно з частинами першою та другою статті 14 Закону №2713-IV до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).
Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
Статтею 23 Закону №2713-IV врегульовано, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частин першої статті 59 Закону "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до стажу державної служби.
Поняття професійної діяльності - це діяльність людини за ознаками певної сукупності професійних завдань та обов`язків (робіт), які виконує фахівець.
Згідно частини 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Системний аналіз вищенаведених норм чинного законодавства дає підстави дійти висновку, що на позивача, як на особу рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються норми законодавства про працю у неврегульованій спеціальним законодавством частині. Зокрема, і служба у кримінально-виконавчій службі, і у поліції є особливими видами державної служби, а нормами Закону України "Про державну службу" передбачено, що на відносини, не врегульовані цим Законом, поширюється дія законодавства про працю.
Таким чином, враховуючи викладене, а також зазначені норми, суд дійшов висновку, що на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України та позивач має право на отримання середнього заробітку за основним місцем роботи протягом всього строку служби.
Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі "Тимошенко проти України" (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту "законності", передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Таким чином, враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу виконуючого обов`язки начальника Державної установи "Божковська виправна колонія (16)" Бурмаса О. від 01.11.2019 №165/Ос-19 у частині припинення нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.11.2019.
З огляду на висновки суду щодо протиправного припинення відповідачем нарахування грошового забезпечення позивачу з 01.11.2019, також слід задовольнити вимоги щодо визнання неправомірною бездіяльності Державної установи "Божковська виправна колонія (16)" щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.11.2019 та зобов`язати Державну установу "Божковська виправна колонія (16)" нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (середню заробітну плату) за період з 01.11.2019 по день ухвалення судового рішення.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" (вул. Центральна, б.5, с. Божківське, Полтавський район, Полтавська область, 38734, ) про визнання неправомірним та скасування наказу, визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ виконуючого обов`язки начальника Державної установи "Божковська виправна колонія (16)" Бурмаса О. від 01.11.2019 №165/Ос-19 у частині припинення нарахування грошового забезпечення з 01.11.2019 ОСОБА_1 .
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Божковська виправна колонія (16)" щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.11.2019 і по день звернення до суду.
Зобов`язати Державну установу "Божковська виправна колонія (16)" нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (середню заробітну плату) з 01.11.2019.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.
Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням положень пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.І. Клочко