Справа № 400/3886/19
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/3886/19
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

при секретарі - Пальоній І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про визнання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради (далі Адміністрація) про визнання незаконним та скасування наказу №278-к «Про звільнення ОСОБА_1 » від 24 жовтня 2019, поновлення у відносинах публічної служби в органах місцевого самоврядування на посаді головного спеціаліста відділу санітарної інспекції управління комунального господарства та благоустрою Адміністрації, про що зробити відповідний запис про поновлення на роботі у трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 24 жовтня 2019 року по 08 листопада 2019 року у сумі 4857,12 грн., суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08 листопада 2019 року по день ухвалення судом рішення у справі, негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць.

В обґрунтування позову було зазначено, що наказ про звільнення є незаконним, оскільки позивача було звільнено без достатніх правових підстав. Заява про звільнення не містила дату звільнення. Позивача не було ознайомлено з наказом про звільнення. На час звільнення позивач перебував на лікарняному. Позивачем була написана заява про звільнення за власним бажанням, тому він повинен був відпрацювати два тижні. Узгоджених сторонами підстав про можливість дострокового припинення публічних відносин в органах місцевого самоврядування без відпрацювання двотижневого строку з моменту подання заяви про звільнення позивачем не вказано.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував наказ Адміністрації від 24 жовтня 2019 № 278-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновив позивача на посаді головного спеціаліста відділу санітарної інспекції управління комунального господарства та благоустрою Адміністрації з 24 жовтня 2019 року; стягнув з Адміністрації на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по 11.12.2019 року у сумі 3642,84 гривень, без врахування середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню; стягнув з Адміністрації на користь позивача середню заробітну плату за один місяць в розмірі 8499,96 гривень. В решті позову відмовив.

Не погоджуючись з даним рішенням суду Адміністрація подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач з 01 червня 2016 року працював на посаді головного спеціаліста сектору по роботі з приватною забудовою управління комунального господарства Адміністрації.

З 03 жовтня 2016 року позивач був переведений на посаду головного спеціаліста відділу санітарної інспекції управління комунального господарства.

24 жовтня 2019 року позивачем була подана заява про звільнення за власним бажанням, яка реалізована в той же день шляхом прийняття головою Адміністрації наказу № 278-к про звільнення позивача відповідно до ст.38 КЗпП за власним бажанням.

З 24 жовтня 2019 року по 31 жовтня 2019 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності.

28 жовтня 2019 року позивач подав заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, оскільки знаходиться на лікарняному та потребує реабілітації.

01 листопада 2019 року позивача ознайомлено з наказом про звільнення.

Винесення вказаного наказу та звільнення ОСОБА_1 з займаної посади і стало підставою для звернення з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що посилання відповідача на те, що позивача правомірно звільнено за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП негайно в день написання заяви про звільнення є безпідставним та хибним розумінням норми Кодексу Законів про працю. В день написання позивачем заяви про звільнення його можна було б звільнити на підставі ст.36 КЗпП за згодою сторін, але згоди такої між сторонами не було досягнуто та в наказі зазначена підстава звільнення ст.38 КЗпП, а не ст.36 КЗпП. Надана суду копія заяви про звільнення позивача за власним бажанням не містить дати, з якої позивач просив його звільнити, ніяких поважних причин зумовлених неможливістю продовжувати роботу позивачем в заяві не наведено, тому позивача повинні були звільнити через два тижня після подання заяви.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Преамбулою Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" передбачено, що цей Закон регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.7 вказаного закону правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України.

Водночас Кодекс законів про працю України (далі Кодекс) визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці (преамбула Кодексу).

Відповідно до ст.1 Кодексу цей кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

З аналізу наведеного вбачається, що Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників в незалежності від характеру та місця трудової діяльності (загальні норми регулювання), водночас, іншими законодавчими актами (спеціальні норми регулювання) визначається порядок розгляду трудових спорів деяких категорій працівників.

Згідно правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Положеннями ст.20 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України, а також у разі:

порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону;

порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону);

виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону);

досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

З аналізу положень цього Закону вбачається, що вказані норми регламентують загальні умови звільнення з посади, водночас, вказані норми не регулюють питання строку звільнення особи після подання заяви, термін (до дня звільнення), за який повинна бути подана заява, а тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування норм Кодексу в іншій частині вказаних правовідносин, які не врегульовані Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Так, положеннями статті 38 Кодексу передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З аналізу наведеного вбачається, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви та до спливу 14-ти днів за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Таким чином, визначення дати та поважної причини звільнення працівника є необхідними умовами досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

З матеріалів справи, а саме з заяви позивача про звільнення від 24 жовтня 2019 року вбачається, що вона не містить дату, з якої позивач просив його звільнити, а також будь-якого посилання на наявність поважних причин та відповідно обґрунтування необхідності звільнення саме в день складання та подання цієї заяви та до спливу 14-ти днів.

Крім того, позивач 28 жовтня 2019 року, до спливу 14-ти денного терміну та до дати ознайомлення з наказом про звільнення (01 листопада 2019 року) подав заяву про відкликання заяви про звільнення. Вказана заява прийнята канцелярією Адміністрації 28 жовтня 2019 року за вх.№ С-1428 (а.с.19).

Зазначене свідчить, що позивач, усвідомлюючи, що перебуває у діючих трудових відносинах, виявив намір продовжити роботу, а власник або уповноважений ним орган не був вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору, що корелюється з вимогами абз.2 ст.38 КЗпП.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення позивача за власним бажанням з 24 жовтня 2019 року, що було оформлено спірним наказом №278-к від 24 жовтня 2019 року, відбулось з порушенням встановленого ст38 Кодексу порядку.

При цьому, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно залишив поза увагою доводи позивача щодо протиправності його звільнення у період тимчасової непрацездатності, оскільки, якщо працівник подає заяву на звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу, то законодавством не встановлено заборони звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням (за умови виконання інших вимог Кодексу).

З огляду на зазначене, колегія суддів також відхиляє твердження апелянта про необхідність дослідження обставин отримання позивачем листка непрацездатності та подальшого проходження ним військово-лікарняної комісії, оскільки встановлення даних обставин перебуває поза межами об`єкту дослідження у даній справі та не може вплинути на висновки суду.

Таким чином, відповідно до ст.235 Кодексу у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N100 від 08 лютого 1995 року середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.235 Кодексу та постанови Кабінету Міністрів України N100 від 08 лютого 1995 року стягнуто з Адміністрації на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по 11 грудня 2019 року у сумі 3642,84 гривень, без врахування середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню. Також стягнуто середню заробітну плату за один місяць в розмірі 8499,96 гривень.

Тому, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що спірні позовні вимоги (в межах досліджуваних судом) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішенні, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін та відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 05 червня 2020 року.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.