Справа № 826/3305/18
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2020 року м. Київ № 826/3305/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправними дій та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві в якому просив:

-визнати протиправним дії Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві щодо обліковування податкового боргу у розмірі 30 546,50 грн. в картці особового рахунку по єдиному податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , протягом двох послідовних кварталів, а саме станом на: 01.01.2017р., 01.02.2017р., 01.03.2017р., 01.04.2017р., 01.05.2017р., 01.06.2017р.

-скасувати рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 27.06.2017р. № 300 про анулювання реєстрації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 та зобов`язати Державну податкову інспекцію у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві поновити фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 в Реєстрі платників єдиного податку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що висновки відповідача, які слугували підставою прийняття оскаржуваного рішення про те, що у позивача наявний податковий борг є помилковими, оскільки позивачем при поданні декларації за три квартали 2016р. було допущено помилку, у зв`язку з чим подано уточнюючу декларацію. З огляду на вищевикладене вважає, що підстави для анулювання його як платника єдиного податку відсутні, оскільки він не є таким, що має податковий борг у розмірі 30 546, 50 грн.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що під час прийняття оскаржуваного рішення діяв у межах повноважень, у порядку та в спосіб встановлений Конституцією та законами України, а відтак відсутні підстави для скасування такого рішення та задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та перебував на обліку у відповідача як платник податків.

Водночас, позивач перебував на спрощеній системі оподаткування як платник єдиного податку третьої групи.

Так, 07.11.2016р. позивачем подано звітну податкову декларацію платника єдиного податку за три квартали 2016р. у якій узгоджено податкове зобов`язання по єдиному податку в сумі 49 228, 75 грн.

Водночас, як зазначає позивач при заповненні рядка 13 звітної податкової декларації платника єдиного податку за три квартали 2016р. ним допущено помилку та зазначено « 0» показник, замість « 49 228, 75 грн.», що формально призвело до виникнення податкового боргу у розмірі 30 546, 50 грн. (з урахуванням переплати в розмірі 18 682, 25 грн. станом на 19.11.2016р.)

Встановивши наявність допущеної помилки позивач 26.06.2017р. подав уточнюючу податкову декларацію платника єдиного податку за три квартали 2016р. в якій, як зазначив позивач, виправив допущені помилки.

Водночас, уточнюючу податкову декларацію платника єдиного податку за 9 місяців 2016р. доставлено до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві 26.06.2017р. об 21:12:31, однак не прийнято, з огляду на та, що за звітний (податковий) період, що уточнюється, не подано «Звітний новий» документ (перевірено відповідно до п. 49.8 ст. 49 ПК України), що підтверджується квитанцією № 2 від 26.06.2017р.

27.06.2017р. Державною податковою інспекцією у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві прийнято рішення № 300, яким позивачу анульовано реєстрацію платника єдиного податку на підставі абз. 8 п.п. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України, а саме у зв`язку із наявністю податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів. Документом, яким підтверджує наявність підстав для анулювання реєстрації платника єдиного податку зазначено довідку про наявність підстав для анулювання реєстрації платника єдиного податку від 27.06.2017р. № 300.

Позивач вважаючи вищезазначене рішення протиправним звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства, ознайомившись із доводами представників сторін, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд виходить з того, що згідно з пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Підпунктом 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Відповідно до абзацу 2 пункту 294.1 статті 294 Податкового кодексу України податковим (звітним) періодом для платників єдиного податку третьої групи є календарний квартал.

Податковий (звітний) період починається з першого числа першого місяця податкового (звітного) періоду і закінчується останнім календарним днем останнього місяця податкового (звітного) періоду (пункт 294.2 статті 294 Податкового кодексу України).

Згідно із пунктом 295.3 статті 295 Податкового кодексу України платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки: у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів (підпункт 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 3 пункту 299.10 статті 299 Податкового кодексу України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у разі: у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу.

Пунктом 299.11 статті 299 Податкового кодексу України передбачено, що у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що контролюючий орган приймає рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп у разі встановлення під час проведення перевірки факту наявності у такого платника податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, що повинно бути зафіксовано у відповідному акті перевірки. При цьому реєстрація платника єдиного податку анулюється з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 21.02.2018р. у справі №№813/1465/17, адміністративне провадження №К/9901/5215/17; від 15.05.2018р. у справі №813/676/17, адміністративне провадження №К/9901/41942/18.

З матеріалів справи вбачається, що несплата позивачем узгодженої суми грошового зобов`язання з єдиного податку протягом двох послідовних кварталів встановлена контролюючим органом на підставі аналізу даних ІС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника.

На підставі вказаної інформації відповідачем складена довідка про наявність підстав для анулювання свідоцтва платника єдиного податку від 27.06.2017р. № 300.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази проведення контролюючим органом, згідно пункту 299.11 статті 299 Податкового кодексу України перевірки позивача, за результатами якої встановлено порушення вимог абзацу 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України, про що складено відповідний акт.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що контролюючим органом, всупереч вимогам пункту 299.11 статті 299 Податкового кодексу України перевірку проведено не було, відповідно і акт перевірки останнім не складався, що свідчить про порушення умов і порядку прийняття рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку та як наслідок наявності правових підстав для його скасування.

Водночас, позовні вимоги про визнання протиправним дій Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві щодо обліковування податкового боргу у розмірі 30 546,50 грн. в картці особового рахунку по єдиному податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , протягом двох послідовних кварталів, а саме станом на: 01.01.2017р., 01.02.2017р., 01.03.2017р., 01.04.2017р., 01.05.2017р., 01.06.2017р., задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 встановивши наявність помилки в звітній податковій декларації платника єдиного податку за три квартали 2016р., 26.06.2017р. подав уточнюючу податкову декларацію до неї.

Водночас, уточнюючу податкову декларацію платника єдиного податку за 9 місяців 2016р. доставлено до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві 26.06.2017р. об 21:12:31, однак не прийнято, з огляду на те, що за звітний (податковий) період, що уточнюється, не подано «Звітний новий» документ (перевірено відповідно до п. 49.8 ст. 49 ПК України), що підтверджується квитанцією № 2 від 26.06.2017р.

Таким чином, наразі податкова декларація фактично є невиправленою, а в рядку « 13» зазначено помилкові відомості, що призвело до обліковування податкового боргу.

Доказів оскарження та скасування відмови у прийнятті уточнюючої податкової декларації платника єдиного податку за 9 місяців 2016р. до суду не надано.

З огляду на вищевикладене та враховуючи той факт, що в силу пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України виправлення помилок в раніше поданих деклараціях здійснюється шляхом подання уточнюючої декларації, а в даному випадку така декларація не прийнята, у зв`язку з чим в обліковій картці позивача наявний податковий борг в розмірі 30546, 50 грн., суд приходить до висновку про те що до моменту оскарження та скасування відмови у прийнятті уточнюючої декларації вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо обліковування податкового боргу у розмірі 30 546,50 грн. в картці особового рахунку по єдиному податку позивача, протягом двох послідовних кварталів, а саме станом на: 01.01.2017р., 01.02.2017р., 01.03.2017р., 01.04.2017р., 01.05.2017р., 01.06.2017р. є передчасними.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, а відтак наявність підстав для часткового їх задоволення.

Водночас, в частині вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 28 800,00 грн., суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

За правилами ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно із ч. 9 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинились.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Судом встановлено, що представник позивача просив суд розподілити судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28 800,00 грн.

На підтвердження наявності у позивача витрат на професійну правничу допомогу представником надано копії таких документів: копію розрахунку витрат на професійну правничу допомогу від 22.02.2018р, платіжне доручення від 19.01.2018р. № 379 на суму 14 400,00 грн., копію ордеру на надання правової допомоги від 18.01.2018р. Серія КВ №351030.

Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що до адміністративного позову не додано договору про надання правової допомоги, який є одним із обов`язкових документів необхідних для вирішення питання про наявність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу.

Більше того, з платіжного доручення від 19.01.2018р. № 379 вбачається, що кошти в розмірі 14 400, 00 грн. сплачено з призначенням «оплата юридичних послуг за договором про надання правової допомоги від 18.01.2018р. Без ПДВ.», що додатково підтверджує неможливість належного обрахунку.

Також, судом враховується, що платіжне доручення від 19.01.2018р. № 379 на суму 14 400, 00 грн., а в розрахунку витрат на професійну правничу допомогу зазначено, що позивачу надано таку правничу допомогу на загальну суму 13 600, 00 грн., тобто за які послуги сплачено кошти в різниці між сумою визначеною в розрахунку та платіжному не зрозуміло.

Як зазначено вище, з наданого до суду розрахунку витрат на правничу допомогу вбачається, що позивачу надано таку правничу допомогу на загальну суму 13 600, 00 грн.:

консультації з правових питань - 800, 00 грн. за 1 год.

правова оцінка та аналіз судової практики - 3200, 00 грн. за 4 год.

збирання (отримання) доказів - 2400, 00 грн. за 3 год.

написання позовної заяви - 6400, 00 грн. за 8 год.

підготовка позовної заяви та копій документів до неї для направлення до суду - 800, 00 грн. за 1 год.

Більше того, з адміністративного позову вбачається, що позивачем заявлено суму до стягнення у розмірі 28 800,00 грн., проте доказів на підтвердження надання послуг на вказану суму не надано.

З вищевикладеного, суд зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Більше того, суд ставить під сумнів надання адвокатом таких послуг, як «правова оцінка та аналіз судової практики» на суму 3200, 00 грн. за 4 год., оскільки, по-перше, жодних посилань на судову практику в позові не здійснено, а, по-друге, адміністративний позов задоволено частково і в задоволеній частині, суд керувався іншими підставами і мотивами, ніж ті, що зазначені в позові. Доказів протилежного до суду не надано.

Таким чином, враховуючи той факт, що позивачем не надано до адміністративного позову договору про надання правової допомоги від 18.01.2018р. та враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про не підтвердження належними та допустимими доказами заявленої до відшкодування суми витрат на професійну правничу допомогу, а відтак відмовляє в задоволенні цієї частини вимог.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 27.06.2017р. № 300 про анулювання реєстрації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 та зобов`язати Державну податкову інспекцію у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві поновити фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 в Реєстрі платників єдиного податку.

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в розмірі 1762, 0 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 55 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська