Справа № 640/191/19
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2020-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Вн. №27/29
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 червня 2020 року № 640/191/19

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

До Головного управління ДПС у м. Києві

Про визнання протиправною та скасування вимоги № Ф-5458-03У від 08.05.2018

Суддя О.В.Головань

Обставини справи:

Позовні вимоги заявлені про визнання протиправною та скасування податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у м. Києві від 08.05.2018 № Ф-5458-03У.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.01.2019 р. відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

22.02.2019 р. відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (податковий номер платника податків НОМЕР_1 ) був зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця 18.02.2004 р., перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС у м. Києві, ДПІ в Оболонському районі (Оболонський район м. Києва) на спрощеній системі оподаткування.

ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та інвалідом 3 групи, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 19.06.2003 р. та копією посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 19.06.2003 р.

Також ОСОБА_1 є пенсіонером за вислугою років, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 , виданого МВС України 06.10.1999р.

Головним управлінням ДФС у м. Києві засобами інформаційної системи ДФС в автоматичному режимі було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 08.05.2018 № Ф-5458-03 на загальну суму 26 099,37 грн. та направлено позивачу.

Позивачем у січні 2018 року та у червні 2018 року на адресу Головного управління ДФС у м. Києві, ДПІ в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві та ДПІ в Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві було направлено заяви з повідомленням про наявність пільг зі сплати ЄСВ. Жодної відповіді на вказані заяви позивачем отримано не було.

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 - вважає податкову вимогу протиправною та просить суд її скасувати з наступних підстав.

Позивач зазначає, що за нормами ч.4 ст. 4 Закону № 2464 -VІ особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Також, позивач зазначає, що будучи інвалідом, особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та пенсіонером є звільненим від сплати Єдиного соціального внеску.

Відповідач - Головне управління ДПС у м. Києві - проти задоволення позовних вимог заперечив з наступних підстав.

Відповідач зазначає, що платники ЄП звільняються від сплати ЄВ за себе, за умови, якщо вони є пенсіонерами за віком, незалежно від того досягли вони загального пенсійного віку, чи таку пенсію оформлено на пільгових умовах.

Право щодо визначення фізичних осіб-підприємців, які відповідають всім критеріям, зазначеним в частині четвертій ст. 4 Закону № 2464, та які є пенсіонерами за віком або інвалідами відповідно до Закону № 1058, належить виключно ПФУ.

Згідно електронної бази ІС "Податковий блок" ФОП ОСОБА_1 має статус "Фізична особа-пенсіонер", який досяг пенсійного віку з 01.01.2018р.

В інтегрованій картці платника ФОП ОСОБА_1 за кодом платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) обліковується правомірна заборгованість, яка виникла за звітний період до 01.01.2018, яка підлягає сплаті на загальних підставах, а саме:

- станом на 22.07.2013р. - 1075,35 грн.;

-станом на 21.10.2013р. - 1194,03 грн.;

-станом на 20.01.2014р. - 1218,67 грн.;

-станом на 22.04.2014р. - 1267,95 грн.;

-станом на 21.07.2014р. - 1267,95 грн.;

-станом на 20.10.2014р. - 1267,95 грн.;

-станом на 20.01.2015р. - 1267,95 грн.;

-станом на 20.04.2015р. - 1267,95 грн.;

-станом на 20.07.2015р. - 1267,95 грн.;

-станом на 19.10.2015р. - 1323,47 грн.;

-станом на 19.01.2016р. - 1434,51грн.;

-станом на 19.04.2016р. - 909.48 грн.;

-станом на 19.07.2016р. - 941,16 грн.;

-станом на 19.10.2016р. - 957,00 грн.;

-станом на 19.01.2017р. - 990,00 грн.;

-станом на 19.04.2017р. - 2112,00 грн.;

-станом на 19.07.2017р. - 2112,00 грн.;

-станом на 19.10.2017р. - 2112,00 грн.;

-станом на 19.01.2018р. - 2112,00 грн.;

-станом на 19.04.2018р. - 819,06 грн.

Додатково повідомлено, що станом на 25.01.2019 р., згідно АІС "Податковий блок" у ФОП ОСОБА_1 обліковується заборгованість по єдиному соціальному внеску за кодом платежу 71040000 (д. фізичних осіб-підприємців, у т.ч., які проводять незалежну професійну діяльність) в сумі 26 918,43 грн..

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення з таких підстав.

У відповідності до пп. 14.1.153 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

П. 59.1 та 59.3 ст. 59 Податкового кодексу України передбачено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Відносини, що виникають щодо нарахування та ведення обліку єдиного соціального внеску, врегульовані Законом України "Про збір та облік єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 р. № 2464-VI.

Відповідно до п. 4 ст. 4 Закону України № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, вищенаведена стаття передбачає виключний перелік осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску.

Відповідно до ст. 2 Закону України № 1788-ХІІ від 05.11.1991 р. "Про пенсійне забезпечення" трудові пенсії діляться на пенсії: за віком; за інвалідності; у разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України № 1058-IV від 09.07.2003 р. "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Із набранням чинності Законом України № 2148-VIII від 03.10.2017 р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" правове регулювання спірних правовідносин дещо змінилося.

Так, ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI викладено у новій редакції: "Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування".

Таким чином, із набранням чинності Законом України № 2148-VIII 11.10.2017 р. фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, також звільняються від сплати за себе єдиного внеску у разі отримання пенсії та при досягненні віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058-IV.

Верховний Суд неодноразово вирішував питання про можливість звільнення від сплати єдиного внеску пенсіонерів, які одночасно мають право на отримання пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та відповідно до інших законів і обрали призначення пенсії за спеціальним законом.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі №814/779/17 зазначено, що визначення статусу "пенсіонера за віком" передбачає необхідність отримання особою саме страхової виплати у формі пенсії. Водночас, не можна зробити висновок про пряму нормативну вказівку щодо обов`язкового виду страхової виплати, яку повинна отримувати особа, що досягла пенсійного віку, для застосування норми про звільнення від сплати єдиного внеску. Сьогоднішній стан системи пенсійного забезпечення, яке здійснюється в межах солідарно-накопичувальної системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (першого-другого рівнів), не передбачає прямого взаємозв`язку між розміром сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та розміром пенсійних виплат.

Закон надає можливість особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), обрати для призначення один із цих видів пенсії. Обраний особою, яка досягла пенсійного віку, вид пенсії може зумовлювати різницю у підходах до визначення її правового статусу лише у межах питань призначення і виплати відповідного виду пенсії. Різний вид пенсії, обраний згідно із законодавством особами, які досягли пенсійного віку, не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про те, що ч. 4 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком. Цією нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску.

Надаючи оцінку обставинам справи, суд враховує, що на час виникнення спірних правовідносин позивач досяг пенсійного віку, який дає право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно зі ст. 26 вказаного Закону у редакції, чинній станом на 01 січня 2018 року, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на момент прийняття оскаржуваної вимоги досяг передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку.

Крім того, з приводу того, що заборгованість виникла за звітний період до 01.01.2018 року, то слід зазначити, що позивач досяг пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону (60 років) ще у 2012 році. В той же час нарахування позивачу єдиного внеску відбувалося з 2013 року, тобто після досягнення 60 років.

Також, слід зазначити, що позивач з 1999 року є пенсіонером за вислугою років, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 , виданого МВС України 06.10.1999 р., що свідчить про те, що на момент реєстрації ФОП позивач був пенсіонером.

У відповідності до абз. 2 п. 13 розділу Розділ XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

ОСОБА_1 маючи право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", скористався правом обрати інший закон, який надає йому право на призначення пенсії, у зв`язку з чим отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Наявність пільги щодо сплати єдиного внеску, яка надається пенсіонерам за віком, не може бути поставлена у залежність від обраного ними виду пенсії. Основними умовами надання такої пільги є: досягнення пенсійного віку та отримання пенсії, призначеної відповідно до закону (назва закону у ч. 4 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" не уточняється).

За таких обставин суд прийшов до висновку про те, що у Головного управління ДФС у м. Києві не було підстав для нарахування ФОП ОСОБА_1 єдиного внеску.

Відповідно, вимога № Ф-5458-03У від 08.05.2018 року в частині нарахування боргу (недоїмки) є протиправною і підлягає скасуванню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.

Ст. 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, також належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Ч. 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача до суду надано договір про надання правової допомоги від 22.12.2018 року, укладеного між позивачем та адвокатом Завгородньою Наталією Сергіївною, предметом якого є правове та процесуальне представництво замовника в частині представлення інтересів в Окружному адміністративному суді м. Києва щодо визнання протиправними дій ГУ ДФС у м. Києві та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.05.2018, шляхом надання юридичних консультацій, підготовки відповідних процесуальних документів, зокрема позовних заяв, заяв про забезпечення позову тощо, участі у судових засіданнях. Окрім того, надано акт про прийняття-передачу виконаних робіт від 26.12.2018 року згідно якого виконавець з 22.12.2018 року по 26.12.2018 року надав Замовнику юридичні послуги в обсязі та вартістю вказаних у п.2 цього Акту відповідно до Договору про надання юридичних послуг від 22.12.2018 року, а саме: попередня консультація - 1000,00 грн., аналіз діючого законодавства та актуальної судової практики - 1000,00 грн., консультація клієнта щодо норм діючого законодавства та судової практики, узгодження правової позиції - 1000,00 грн., підготовка позовної заяви - 2500,00 грн., підготовка заяви про забезпечення позову - 1500,00 грн., всього 7000,00 грн. та надано квитанцію до прибуткового касового ордера №5 від 26.12.2018 року про сплату 7000,00 грн. за надання правової допомоги.

Проте, враховуючи незначну складність справи, розмір заявленої до стягнення суми, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання позивача шляхом стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 139, 241-246, 255, 257-262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДФС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5458-03У від 08.05.2018 року.

3. Присудити на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, будинок 33/19, код 43141267) судові витрати на правничу допомогу у розмірі суми 4000,00 грн.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Головань

Повний текст рішення

виготовлено і підписано 04.06.2020 р.