Справа № 120/906/20-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

03 червня 2020 р. Справа № 120/906/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вільчинського О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Краєвської І.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представників відповідача: Кривіцького М.О., Мельника В.М.,

представника співвідповідача: Лукач Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, Військової частини НОМЕР_1

про: визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (відповідач). За змістом позовних вимог позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати пункт 54 наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 4-дс від 10 лютого 2020 року (по особовому складу) про припинення з 12 лютого 2020 року державної служби і звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" як такий, що прийнятий внаслідок бездіяльності Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, що полягала у ненаданні ОСОБА_1 пропозиції жодної вакантної посади (посади державної служби) у Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України з 12 грудня 2019 року до 12 лютого 2020 року; зобов`язати Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України призначити позивача на будь-яку вакантну посаду (посаду державної служби) у Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України, стягнувши на її користь кошти за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 12 грудня 2019 року Командувачем Повітряних Силах Збройних Сил України було видано наказ № 187 "Про скорочення штату працівників Командування ПС ЗС України", в якому, з посиланням на Директиву Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, зазначалось про скорочення 82 штатних посад, вводився новий штат працівників командування Повітряних Силах Збройних Сил України № 01/159-51 (01). Підпунктом 2 пункту 3 цього Наказу Начальникам самостійних структурних підрозділів Командування Повітряних Силах Збройних Сил України, у підпорядкуванні яких є працівники, наказувалось до 28 грудня 2019 року надати до управління персоналу штабу пропозиції до плану переміщення підпорядкованих працівників на рівнозначні або нижчі посади, пропозиції щодо переліку посад державної служби, які підлягають заміщенню за конкурсом, порівняльний аналіз кваліфікації та продуктивності праці та аналіз переважного права залишення на роботі.

Того ж дня, як вказує позивач, без ознайомлення її з новим штатом працівників командування Повітряних Силах Збройних Сил України, без надання будь-яких пропозицій стосовно призначення на іншу посаду, без здійснення порівняльного аналізу кваліфікації та продуктивності праці, переважного права залишення на роботі, вона була попереджена тимчасово виконуючим обов`язки командувача Повітряних Силах Збройних Сил України про наступне вивільнення з посади і звільнення у зв`язку із відсутністю рівнозначних посад, по закінченню двох місяців з моменту вручення цього попередження, тобто 12 лютого 2020 року.

Позивач також наголошує, що, маючи переважне право на залишення на роботі, за наявності 33 роки безперервного стажу у військових формуваннях, з яких 26 років безперервного стажу державної служби в структурному підрозділі Командування Повітряних Силах Збройних Сил України; являючись особою, якою до пенсії залишилось 2 роки; маючи великий досвід якісної і продуктивної роботи, що підтверджено наявністю заохочень і нагороджень, свідоцтвом і сертифікатом підвищення кваліфікації; відсутність дисциплінарних стягнень, прогулів, перебувань на лікарняних; будучи особою, в сім`ї якої немає інших працівників, вона завчасно (в січні 2020 року) двічі звернулась з письмовими заявами до Командувача Повітряних Силах Збройних Сил України стосовно переважного права на залишення на роботі, однак таке право враховано не було. ОСОБА_1 вважає, що всупереч вимог Закону України "Про державну службу" та Кодексу законів про працю України, без переведення на посаду, аналогічну займаній, без пропозицій всіх вакантних посад для подальшого працевлаштування, вона була незаконно звільнена з 12 лютого 2020 року. При цьому зазначає, що у даному випадку не відбулось ліквідації Командування Повітряних Силах Збройних Сил України та його структурних підрозділів, оскільки фактично здійснювалась реорганізація (проведення організаційно-штатних заходів, пов`язаних зі скороченням штату державних службовців) і в новому штаті працівників Командування Повітряних Силах Збройних Сил України вводились посади, тотожні за своєю функцію, колом посадових обов`язків і завдань посаді, на якій вона перебувала до звільнення, а тому вона повинна бути поновлена на посаді головного спеціаліста. Звертає увагу, що інформацію щодо рівнозначних посад в новому штаті Командування ПС ЗС України з 12 грудня 2019 року до 12 лютого 2020 року, від зайняття якої б вона відмовилась, ніхто не надавав і такі посади їй не пропонувались.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 також зазначає, що їй не було надано жодних пояснень щодо підстав звільнення, або будь - якого аналізу чи порівняння її кандидатури поряд з іншими працевлаштованими працівниками, значна кількість з яких мають нижчий показник продуктивності праці і кваліфікації (через невідповідність освіти); менший стаж безперервної роботи в Командуванні Повітряних Силах Збройних Сил України, тощо.

Відтак, позивач переконана, що припинення нею державної служби в зв`язку зі звільненням із вищевказаної посади відбулось з порушенням законодавчо визначеної процедури, в зв`язку з чим пункт 54 наказу Командувача Повітряних Силах Збройних Сил України № 4-дс від 10 лютого 2020 року (по особовому складу) є протиправним, підлягає скасуванню, а вона (позивач) повинна бути поновлена на державній службі в Повітряних Силах Збройних Сил України з 12 лютого 2020 року.

Ухвалою від 06 березня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Крім того, встановлені сторонам строки для надання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечення.

Ухвалою від 01 квітня 2020 року відкладено судовий розряд справи на 27 квітня 2020 року.

02 квітня 2020 року на адресу суду від Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі (а. с. 72-164). Свою позицію мотивує, зокрема тим, що на час видання пункту 54 наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 10 лютого 2020 року № 4-дс та припинення позивачем державної служби і її звільнення (12 лютого 2020 року) були відсутні вимоги законодавства України, які б зобов`язували суб`єкта призначення або роботодавця (уповноважену особу) у разі припинення державному службовцю державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" враховувати її переважне право в залишенні на роботі, пропонувати іншу роботу (посаду державної служби), а також забороняли звільнення державних службовців, якщо їх можливо перевести на іншу роботу. Однак, не зважаючи на це, Командувачем Повітряних Сил Збройних Сил України було вжито усіх можливих заходів щодо забезпечення державним службовцям, які вивільнялися, їх права на працю та соціальний захист. Пунктом 3 наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 12 грудня 2019 року № 187, як зазначає відповідач, наказано начальникам самостійних структурних підрозділів, до який належить і Логістика Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, до 28 грудня 2019 року надати до управління персоналу штабу пропозиції до плану переміщення підпорядкованих працівників на рівнозначні або нижчі посади, пропозиції щодо переліку посад державної служби, які підлягають заміщенню за конкурсом, порівняльний аналіз переважного права залишення на роботі. До самостійних структурних підрозділів Командування належить і Логістика Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_2 ).

Крім цього, відповідач наголошує, що рішенням командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 02 грудня 2019 року № 10082пз начальникам структурних підрозділів Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, в тому числі і Логістики, до вручення повідомлень про вивільнення запропоновано створити та очолити у структурних підрозділах робочі групи з проведення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації підпорядкованих працівників та аналізу переважного права залишення на роботі працівників у новій організаційно-штатній структурі Командування Повітряних Сил Збройних Сил України. Результати проведеної роботи оформити протоколами засідань робочих груп, підготувати пропозиції щодо прийняття кадрових рішень по комплектуванню вакантних посад державної служби у новій організаційно-штатній структурі Командування Повітряних Сил Збройних Сил України та надати до управління персоналу штабу. До рішення командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 02 грудня 2019 року № 10082пз додано Відомості щодо працівників ОСОБА_2 для проведення аналізу переважного права залишення на роботі під час проведення організаційно-штатних заходів у 2019 році. У вказаних відомостях зазначені усі державні службовці Командування Повітряних Сил Збройних Сил України та відомості щодо підрозділу де вони працюють, їх посада, вік, освітній рівень, спеціальність, кваліфікація, підвищення кваліфікації, пільги, якими користуються, стаж державної служби, та відомості переважного права, які враховуються під час визначення переважного права залишення на роботі. У таких відомостях була зазначена і ОСОБА_1 з інформацією щодо тривалого стажу роботи та віку, який залишився до набуття права на пенсію. Відповідач вказує, що підтвердження інших зазначених ОСОБА_1 підстав, які б надавали їй переважного права на залишення на роботі, зазначених нею у позові, позивачем не надано ні до особової справи державного службовця, ні під час подання своїх звернень від 02 січня 2020 року до командувача Повітряних Сил Збройних Сил України та від 28 січня 2020 року до заступника командувача з логістики - начальника логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України. Однак, можливість розміщення ОСОБА_1 на посадах державної служби відповідно до її професійної підготовки та професійної компетенції в інших структурних підрозділах Командування Повітряних Сил Збройних Сил України була відсутня.

Таким чином, як зазначає відповідач, ОСОБА_1 в період з 12 грудня 2019 року по 12 лютого 2020 року не пропонувались посадовими особами Командування Повітряних Сил Збройних Сил України для переміщення або призначення посади державної служби оскільки: на той час були відсутні відповідні вимоги законодавства України, які б зобов`язували суб`єкта призначення це робити; в Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України були відсутні вакантні посади державної служби на які вона могла бути призначена відповідно до її кваліфікації (професійної підготовки та професійної компетенції).

Відповідач переконаний, що при виданні пункту 54 наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 10 лютого 2020 року № 4-дс дотримані й інші, передбачені законодавством України, вимоги при звільненні позивача, зокрема вимоги статті 43 Кодексу законів про працю України.

Крім цього, зазначає, що на виконання вимог статті 49 Кодексу законів про працю України до Вінницького міського центру зайнятості тимчасово виконуючого обов`язки командувача Повітряних Сил Збройних Сил України 12 грудня 2019 року надано інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, яке отримано центром зайнятості 12 грудня 2019 року.

Отже, як вважає відповідач, Командувачем Повітряних Сил Збройних Сил України при виданні пункту 54 наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 10 лютого 2020 року № 4-дс про припинення з 12 лютого 2020 року державної служби і звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" виконані усі вимоги законодавства України та він виданий у межах своєї компетенції. У зв`язку з чим, на переконання відповідача, підстав для його скасування оскаржуваного пункту наказу немає, а відтак немає законних підстав для зобов`язання командувача Повітряних Сил Збройних Сил України призначити ОСОБА_1 на будь-яку вакантну посаду (посаду державної служби) у Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України та відшкодування їй коштів за час вимушеного прогулу, оскільки такого прогулу з вини Командування не відбулось.

На відзив відповідача ОСОБА_1 08 квітня 2020 року подала заперечення (а. с. 169-174), у яких вважає, що відповідачем у відзиві з посиланням на докази та норми права не спростовані правові підстави заявленого нею позову. Зазначає, зокрема, що відповідачем не дотримано абз. 3 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, за змістом якого одночасно з попередженням про звільненням у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Вказує також, що доводи відповідача щодо неповідомлення про наявність підстав переважного права позивача на залишення на роботі спростовується заявою від 02 січня 2020 року, в якій вона (позивач) повідомляла документально про тривалий стаж роботи та вік, який залишився до набуття мною права на пенсію. Натомість зазначене посилання відповідача у відзиві на нібито документальне непідтвердження необхідних відомостей про переважне право залишення на роботі, на переконання позивача, підтверджує її позицію стосовно формального проведення відбору працівників на призначення на нові посади без реального з`ясування фахових і професійних знань, в т.ч. переважного права залишення на роботі. Вважає, що кардинальна зміна функціональних завдань підрозділів та їх обсягу, що нібито потребувало перегляду функціональних обов`язків та перепризначення державних службовців, є суб`єктивним посиланням відповідача у відзиві, оскільки з аналізу доданих до відзиву документів, в т.ч. протоколів засідань робочої групи з проведення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації працівників та аналізу переважного права залишення на роботі працівників у новій організаційно-штатній структурі Командування повітряних сил від 27 грудня 2019 року видно, що до призначення рекомендовано осіб з нижчими професійними знаннями і невідповідним рівнем освіти. Посилання на невідповідність коду облікової спеціальності посад у штаті щодо рівня освіти та спеціальності позивач вважає сумнівним з огляду на призначення на вакантну посаду, зокрема особи, яка за фахом є вчителем російської мови і має стаж роботи менше 1 року.

На вказану відповідь позивача 21 квітня 2020 року від Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України надійшли заперечення (а. с. 177-200). Відповідач вважає, що позивачем не наведено жодного обґрунтування та не додано доказів, які б спростовували обґрунтування та докази, надані відповідачем - Командувачем Повітряних Сил Збройних Сил України в обґрунтування правомірності видання пункту 54 наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 10 лютого 2020 року № 4-дс про припинення з 12 лютого 2020 року державної служби і звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу". Зазначає, що переважна більшість наведених позивачем у запереченнях аргументів вже вказувалось нею у позовній заяві і такі спростовані доказами і обґрунтуваннями, наведеними відповідачем у відзиві на позовну заяву. Інша ж частина так званих аргументів, якими позивач обґрунтовує свою позовну заяву, на переконання відповідача, не містить посилання на вимоги нормативно-правових актів та є надуманими самим позивачем.

В обґрунтування своєї позиції відповідач також зазначає, що у новому штаті №01/159-51(01) Командування Повітряних Сил Збройних Сил України наявна лише одна посада провідного спеціаліста відділу експлуатації аеродромів та інженерно-аеродромних засобів інженерно-аеродромного управління Командування логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, облікова спеціальність 191926, яка могла бути запропонована ОСОБА_1 відповідно до її кваліфікації (професійної підготовки та професійної компетенції), оскільки передбачає рівень освіти "бакалавр" в галузі "Архітектура та будівництво" за спеціальністю "Будівництво та цивільна інженерія". Однак на цю посаду призначена інша особа, яка працювала на аналогічній вищій посаді головного спеціаліста відділення експлуатації аеродромів та інженерно-аеродромних засобів інженерно-аеродромної служби тилу логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України за старим штатом, і стосовно якої існує заборона звільнення з роботи як одинокої матері, яка має дитину до чотирнадцяти років, відповідно до статті 184 Кодексу законів про працю України, тобто особа, яка має переваги в залишенні на роботі перед позивачкою. У зв`язку з цим позивачці не пропонувались для заміщення рівнозначні посади. Твердження позивача про те, що в новому штаті вводились посади, тотожні за своєю функцією, колом посадових обов`язків і завдань посаді, на якій позивачка працювала до звільнення, відповідач вважає безпідставними, оскільки відсутність таких посад, крім зазначеної вище, доведено наданими у відзиві на позов доказами, які позивачем не спростовані.

Ухвалою від 27 квіття 2020 року суд витребував у Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України довідку про середньоденну заробітну плату (грошове забезпечення) ОСОБА_1 за останні два календарні місяці, що передували місяцю звільнення позивача з посади, розраховану відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, із зазначенням середньоденного заробітку, кількості відпрацьованих днів у кожному місяці. Судовий розгляд справи відкладено на 13 травня 2020 року.

Відповідно до ухвали від 13 травня 2020 року розгляд справи відкладено на 18 травня 2020 року.

Ухвалою від 18 травня 2020 рок суд залучив до участі у справі як співвідповідача військову частину НОМЕР_1 , встановивши строк для подання відзиву на позовну заяву. Судовий розгляд справи відкладено на 03 червня 2020 року.

01 червня 2020 року від військової частини НОМЕР_1 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому, зокрема зазначено, що Командувач Повітряних Сил Збройних Сил України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" діяв у межах компетенції та законодавства, тому вимоги щодо стягнення коштів та їх подальшої виплати військовою частиною НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу є безпідставними та необґрунтованими.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю з підстав викладених позовній заяві та поясненнях.

Представники відповідача та співвідповідача в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов та запереченнях.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

12 грудня 2019 року Командувачем Повітряних Сил Збройних Сил України видано наказ № 187 "Про скорочення штату працівників Командування ПС ЗС України" (а. с. 96-87), в якому, з посиланням на Директиву Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 05 листопада 2019 року № Д-322/1/дск, зазначалось про скорочення 82 штатних посад, вводився новий штат працівників командування Повітряних Сил Збройних Сил України № 01/159-51 (01), тощо. Підпунктом 2 пункту 3 цього Наказу Начальникам самостійних структурних підрозділів Командування ПС ЗС України, у підпорядкуванні яких є працівники, наказувалось до 28 грудня 2019 року надати до управління персоналу штабу пропозиції до плану переміщення підпорядкованих працівників на рівнозначні або нижчі посади, пропозиції щодо переліку посад державної служби, які підлягають заміщенню за конкурсом, порівняльний аналіз кваліфікації та продуктивності праці та аналіз переважного права залишення на роботі.

Відповідно до додатку вказаного наказу Перелік посад працівників Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, що скорочуються відповідно до вимог директиви МО і ГШ ЗСУ від 05 листопада 2019 року № Д-322/1/9дск (а. с. 88-91) серед переліку посад міститься посада головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби озброєння логістики, на якій проходила службу ОСОБА_1 (а. с. 91).

12 грудня 2020 року позивач ознайомлена з наказом № 187 Командувачем Повітряних Сил Збройних Сил України, що підтверджується відповідною відомістю (а. с. 95-97) та попереджена тимчасово виконуючим обов`язки командувача ПС ЗС України про наступне вивільнення з посади і звільнення у зв`язку із відсутністю рівнозначних посад, по закінченню двох місяців з моменту вручення цього попередження, тобто 12 лютого 2020 року (а. с. 109).

Пунктом 54 Наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 4-дс від 10 лютого 2020 року (по особовому складу) ОСОБА_1 припинено державну службу і вона звільнена із займаної посади головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики 12 лютого 2020 року на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" (а. с 156). Підставою для видання зазначеного наказу стало проведення організаційно-штатних заходів, пов`язаних зі скороченням штату державних службовців, відповідно до вимог директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 05 листопада 2019 року № Д-322/1/9-дск.

З указаним наказом позивач ознайомлена 12 лютого 2020 року, що підтверджується відповідною розпискою (а. с. 151).

Вважаючи, що припинення державної служби в зв`язку зі звільненням із вищевказаної посади відбулось з порушенням законодавчо визначеної процедури, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які були досліджені в процесі розгляду адміністративної справи, суд брав до уваги такі положення матеріального законодавства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Особливості прийняття громадян на державну службу, її проходження та припинення державної служби врегульовані Законом України "Про державну службу" (далі - Закон).

Відповідно до частин 2 та 3 статті 5 Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом; дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави та порядок припинення державної служби визначені розділом ІХ Закону.

Однією з підстав припинення державної служби передбачено за ініціативою суб`єкта призначення (пункт 4 частини 1 статті 83 Закону.)

Відповідно до частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", в редакції, чинній на момент звільнення позивача (від 19 серпня 2019 року), підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Водночас однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною четвертою статті 36 КЗпП України, в редакції, чинній на момент звільнення позивача, встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Відповідно до частин першої, другої статті 41 Закону України "Про державну службу" державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

В обґрунтування правомірності звільнення позивача з займаної посади відповідач посилається, що на момент видання оскаржуваного наказу (пункту 54 наказу від 10 лютого 2020 року №4-дс) відсутні були відповідні вимоги законодавства України, які б зобов`язували посадових осіб Командування Повітряних Сил Збройних Сил України пропонувати позивачеві для переміщення або призначення посади державної служби оскільки Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 12 грудня 2019 року № 378-ІХ, який набув чинності 02 лютого 2020 року внесено зміни до КЗпП України.

Надаючи оцінку вказаним доводам відповідача, суд враховує таке.

Так, дійсно, Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 12 грудня 2019 року № 378-ІХ, який набув чинності 02 лютого 2020 року статтю 49-2 КЗпП України доповнено новою частиною такого змісту:

"Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень".

Водночас суд звертає увагу, що на день попередження позивача про заплановане вивільнення була чинною редакція ст. 49-2 КЗпП України від 28 листопада 2019 року. Частинами 1, 2, 3 статті 49-2 КЗпП України було визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

За вказаних обставин, керуючись принципом верховенства права, до спірних правовідносин суд застосовує положення статті 49-2 КЗпП України (в редакції, яка діяла до 02 лютого 2020 року), згідно з якими одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Така правова позиція сформульована Верховним Судом, зокрема, у постанові від 08 травня 2019 року у справі № 806/1175/17, від 28 лютого 2020 року у справі №807/819/16.

Як установлено судом, у двохмісячний період з моменту попередження про наступне вивільнення позивачу не пропонувалася інша рівнозначна посада державної служби, та/або інша робота (посади державної служби).

Суд також враховує, що положеннями статті 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

З аналізу зазначених норм слідує, що відповідач одночасно з попередженням про наступне вивільнення зобов`язаний був не лише запропонувати позивачу всі наявні вакантні посади а й з`ясувати наявність у позивача переважного права на залишення на роботі.

Відповідно до наданих відповідачем доказів рішенням командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 02 грудня 2019 року № 10082пз начальників структурних підрозділів Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, в тому числі і Логістики, до вручення повідомлень про вивільнення запропоновано створити та очолити у структурних підрозділах робочі групи з проведення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації підпорядкованих працівників та аналізу переважного права залишення на роботі працівників у новій організаційно-штатній структурі Командування Повітряних Сил Збройних Сил України. Результати проведеної роботи оформити протоколами засідань робочих груп, підготувати пропозиції щодо прийняття кадрових рішень по комплектуванню вакантних посад державної служби у новій організаційно-штатній структурі Командування Повітряних Сил Збройних Сил України та надати до управління персоналу штабу.

До рішення командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від № 10082пз додано Відомості щодо працівників Командування Повітряних Сил для проведення аналізу переважного права залишення на роботі під час проведення організаційно-штатних заходів у 2019 році. У вказаних відомостях зазначені усі державні службовці Командування Повітряних Сил Збройних Сил України та відомості щодо підрозділу де вони працюють, їх посада, вік, освітній рівень, спеціальність, кваліфікація, підвищення кваліфікації, пільги, якими користуються, стаж державної служби, та відомості переважного права, які враховуються під час визначення переважного права залишення на роботі. У вказаних відомостях зазначена й позивач ОСОБА_1 та зазначені щодо неї відомості, зокрема щодо тривалого стажу роботи та віку, який залишився до набуття права на пенсію.

Відповідач стверджує, що підтвердження інших зазначених ОСОБА_1 підстав, які б надавали їй переважного права на залишення на роботі, позивачем не надано ні до особової справи державного службовця, ні під час подання своїх звернень від 02 січня 2020 року до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України та від 28 січня 2020 року до заступника командувача з логістики - начальника логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України. Водночас суд зазначає, що обов`язок з`ясувати наявність у працівника переважного права на залишення на роботі покладається на власника або уповноваженого ним органу.

Також встановлено, що в Логістиці Командування Повітряних Сил Збройних Сил України робочою групою, створеною наказом заступника командувача з логістики - начальника логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 02 грудня 2019 № 26, сумісно з безпосередніми та прямими начальниками державних службовців порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників та аналіз переважного права залишення на роботі працівників логістики у новій організацій но-штатній структурі Командування логістики Командування повітряних Сил. Результати роботи оформлено протокольним рішенням № 1 від 27 грудня 2019 року, затвердженим командувачем Повітряних Сил Збройних Сил України (а. с. 115-130).

03 січня 2020 року за вих. № 350/129/130/5пс тимчасово виконуючий обов`язки заступника командувача з логістики - начальника логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України надав письмове повідомлення про виконання зазначених вище заходів до управління персоналу штабу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (а. с. 110-113). Згідно вказаного повідомлення ОСОБА_1 та ще 14 державних службовців неможливо було призначити на посади в Командування логістики Повітряних Сил через зменшення штатної чисельності навіть з врахуванням їх переважного права залишення на роботі, зокрема щодо ОСОБА_1 : тривалий безперервний стаж у Командуванні Повітряних Сил та що до настання пенсійного віку залишилось менше 3-х років.

Крім цього, тимчасово виконуючий обов`язки заступника командувача з логістики - начальника логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України в цьому листі просить повідомити його у випадку можливості розміщення цих осіб на посади в інших підрозділах Командування Повітряних Сил Збройних Сил України. 13 січня 2020 року листом за вих. № 350/129/130/37пс тимчасово виконуючий обов`язки заступника командувача з логістики - начальника логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України звернувся до начальника управління персоналу - заступника начальника штабу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України з пропозицією розглянути можливість розміщення ОСОБА_1 в інших структурних підрозділах Командування Повітряних Сил Збройних Сил України. (а. с. 114).

Відповідач стверджує, що можливість розміщення ОСОБА_1 на посадах державної служби відповідно до її професійної підготовки та професійної компетенції в інших структурних підрозділах Командування Повітряних Сил Збройних Сил України була відсутня, що підтверджується довідкою управління персоналу штабу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 25 березня 2020 вих. № 350/104/993. Відповідно до цієї довідки в Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України в період з 12 грудня 2019 року по 12 лютого 2020 року вакантні посади державної служби, на які могла б бути призначена відповідно до її кваліфікації та професійної компетентності працівник Збройних Сил України ОСОБА_1 , були відсутні. ОСОБА_1 проходила державну службу на посаді головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби озброєння логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, облікова спеціальність 131346. В Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України з 05.02.2020 за новим штатом № 01/159-51(01) з обліковою спеціальністю 131346 наявна 1 посада державної служби - головний спеціаліст відділу безпеки польотів Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, на яку позивач не могла бути переведена, оскільки не має відповідної кваліфікаційної підготовки та професійної підготовки.

Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до довідки управління персоналу штабу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 25 березня 2020 року вих. № 350/104/997 у новому штаті №01/159-51(01) Командування Повітряних Сил Збройних Сил України наявна лише одна посада провідного спеціаліста відділу експлуатації аеродромів та інженерно-аеродромних засобів інженерно-аеродромного управління Командування логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, облікова спеціальність 191926, яка могла бути запропонована ОСОБА_1 відповідно до її кваліфікації (професійної підготовки та професійної компетенції), оскільки передбачає рівень освіти "бакалавр" в галузі "Архітектура та будівництво" за спеціальністю "Будівництво та цивільна інженерія". Згідно цієї ж довідки на посаду провідного спеціаліста відділу експлуатації аеродромів та інженерно-аеродромних засобів інженерно-аеродромного управління Командування логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, облікова спеціальність 191926, призначена інша особа, яка працювала на аналогічній вищій посаді головного спеціаліста відділення експлуатації аеродромів та інженерно-аеродромних засобів інженерно-аеродромної служби тилу логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України за старим штатом і стосовно якої існує заборона звільнення з роботи як одинокої матері, яка має дитину до чотирнадцяти років, відповідно до статті 184 Кодексу законів про працю України.

Водночас відповідачем не надано доказів про те, що при скороченні штату були залишені працівники із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, ніж позивач.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів дотримання ними установленої законом процедури звільнення позивача, зокрема, в частині вирішення питання наявності у працівників переважного права на залишення на роботі, що передбачено статтею 42 Кодексу законів про працю України.

При попередженні позивача про майбутнє звільнення із займаної посади відповідачем не дотримано законодавчо встановлених вимог щодо одночасного повідомлення працівника (державного службовця) про наявність всіх наявних вакантних посад, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, та як наслідок отримання від державного службовця згоди/відмови на переведення на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду.

Суд зазначає, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Враховуючи встановлені вище порушення процедури звільнення позивача, суд дійшов висновку, що пункт 54 наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 4-дс від 10 лютого 2020 року (по особовому складу) є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню.

Вирішуючи спір, суд зважає на положення статті 235 КЗпП України, частиною 1 якої передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд зазначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, враховуючи неправомірне звільнення позивача із займаної посади, суд дійшов висновку, що позивача необхідно поновити на посаді головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України з 12 лютого 2020 року.

На необхідності поновлення особи на посаді, з якої її було звільнено, вказував і Верховний Суд у постановах від 18 грудня 2018 року у справі №824/113/17-а, від 20 лютого 2019 року у справі №819/691/17.

Водночас, суд переконаний, що позовна вимога щодо зобов`язання Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України призначити її на будь-яку вакантну посаду (посаду державної служби) у Командуванні Повітряних Сил Збройних Сил України не може бути задоволеною, оскільки поновлення на посаді, з якої позивача звільнено, є ефективним способом захисту для відновлення порушеного права позивача на працю та, на думку суду, охоплює дії підприємства, установи, організації (державного органу) щодо переведення поновленої особи на вакантну посаду (роботу) чи запропонування такій особі вакантні посади (роботи) після поновлення такої особи на посаді.

Такі ж висновки містить і постанова Верховного Суду у справі від 18 грудня 2018 року у справі №824/113/17-а.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік (частина 2 статті 235 КЗпП України).

Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок).

Абзацом 3 пункту 2 вказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 Порядку визначено складові, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Натомість, у пункті 4 Порядку йдеться про виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Особливості обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи наведено у пункті 8 Порядку, згідно із яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В рішенні у справі П`єрсак проти Бельгії ЄСПЛ зазначив, що він виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому б він перебував, якби не була порушена стаття 6 Конвенції, таким чином підкреслюючи верховенство обов`язку відновлення status quo ante.

Зміст наведених правових актів дає підстави для висновку про те, що у випадках стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу судом має бути визначений період вимушеного прогулу, останнім днем якого завжди є день ухвалення постанови суду як акту правосуддя, з яким відбулося врегулювання публічно-правового спору, про який зазначено в адміністративному позові, і вирішено завдання адміністративного судочинства, або день поновлення позивача на роботі, та середньоденний заробіток позивача. Отже, суд визначає конкретну суму коштів, яка стягується з відповідача.

Здійснюючи обрахунок розміру середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, суд враховував розрахунок середньоденної заробітної плати останньої за грудень 2019 січень 2020 років, здійснений військової частиною НОМЕР_1 , що міститься в матеріалах справи. Із цього розрахунку видно, що розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_3 за грудень 2019 року та за січень 2020 року становить 1014,05 грн. Перевіривши вірність проведення розрахунку середньоденної заробітної плати позивача, суд пересвідчився у його правильності, адже при формуванні враховано усі вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. За результатами застосованого алгоритму для вирахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, що передбачений пунктом 8 Порядку, розмір останнього склав 75039,70 грн (1014,05 грн. х 74 робочі дні вимушеного прогулу, що включає період з 12 лютого по 03 червня 2020 року).

Відтак, суд дійшов висновку, що з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 в розмірі 75039,70 грн., за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Окрім того, з урахуванням положень пунктів 2 та 3 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду в частині поновлення позивача на посаді, яку вона обіймала до звільнення, а також в частині стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 21295,08 грн. (42590,16 грн. / 2).

Відповідно до статей 9, 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі статтею 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить від доведеності відповідачем правомірності своїх дій.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та рішень, та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору у даній категорії справ в силу пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", то згідно зі статтею 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 54 наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 4-дс від 10 лютого 2020 року (по особовому складу) про припинення державної служби і звільнення з 12 лютого 2020 року ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України з 12 лютого 2020 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 лютого 2020 року по 03 червня 2020 року включно в сумі 75039,70 грн. (сімдесят п`ять тисяч тридцять дев`ять гривень сімдесят копійок), за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста групи авіаційних двигунів та агрегатів авіаційно-технічної служби логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в сумі 21295,08 грн. (двадцять одна тисяча двісті дев`яносто п`ять гривень вісім копійок), за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, допустити до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження, продовжуються на строк дії такого карантину.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )
Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (21007, м. Вінниця, вул. Стрілецька, 105, )
Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович