Справа № 640/1912/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1912/20 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Арсірій Р.О., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Епель О.В., Степанюка А.Г.,

при секретарі Горяіновій Н.В.

за участю:

представника позивача: Негаматуліна В.О.

представника відповідача: Тракало А.В.

третьої особи: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Національної поліції України, третя особа: ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та направити справу на продовження розгляду.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою, в якій просив:

- визнати бездіяльність протиправною та зобов`язати Національну поліцію України виключити з бази Інформаційного порталу Національної поліції України та інформаційної підсистеми «Гарпун» відомості про розшук транспортного засобу TOYOTA RAV-4, 2011 року випуску, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 25.01.2018 року на ім`я ОСОБА_2 .

Приймаючи рішення про відмову у відкритті провадження у справі суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично позовні вимоги позивача зводяться до усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном - транспортним засобом TOYOTA RAV-4, а тому зазначений спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такою позицією суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що у власності ОСОБА_2 знаходиться автомобіль марки TOYOTA RAV-4, 2011 року випуску, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 25.01.2018.

У 2019 році ОСОБА_2 стало відомо, що його автомобіль оголошено у розшук та 27.02.2019 року представником Могилів-Подільського відділу поліції ГУ НП Вінницької області внесено до бази розшукуваних автомобілів системи «Інформаційний портал Національної поліції України» на підставі заяви іншої особи на ім`я ОСОБА_3 про незаконне заволодіння транспортним засобом по кримінальному провадженню №0000134.

На теперішній час, автомобіль фактично перебуває у власності ОСОБА_2 .

Як зазначає позивач, вказаний транспортний засіб викрадений не був, його передано за договором оренди від 01.01.2019 року у користування ОСОБА_1 , якого було допитано по зазначеному кримінальному провадженню і встановлено всі обставини на підтвердження законності користування автомобілем.

Також, позивачем зазначено, що всупереч законності володіння транспортним засобом ні ОСОБА_2 , ні користувач ОСОБА_1 не можуть вільно використовувати та розпоряджатися автомобілем, оскільки він перебуває у базі розшукуваних автомобілів «Інформаційний портал Національної поліції України» та постійно затримується поліцією.

Так, позивач просить суд визнати бездіяльність протиправною та зобов`язати Національну поліцію України виключити з бази автомобіль марки TOYOTA RAV-4, який належить йому на праві власності.

Під час розгляду справи, судом апеляційної інстанції взято до уваги постанову від 15.01.2020 року про відмову у визнанні особи потерпілим в рамках кримінального провадження, відповідно до якої ОСОБА_2 відмовлено у визнанні його потерпілим в рамках кримінального провадження №0000134.

Отже, позивач позбавлений можливості оскаржити дії відповідача в кримінальному провадженні.

Також, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції встановлено, що ніхто не оспорює саме право власності позивача на автомобіль марки TOYOTA RAV-4, а тому і відсутній спір про право цивільне.

Тобто, в рамках розгляду даної справи суду належить першочергово встановити предмет спору та його належність до адміністративного судочинства.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження у суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. У статті 124 Конституції України проголошено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до положень статті 6 Конституції України, Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом другим частини першої статті 4 КАС України, публічно-правовий спір це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконання або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

У свою чергу, відповідно до пункту сьомого частини першої статті 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійснення ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

З огляду на вказані правові норми КАС України, адміністративне судочинство регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Так, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб`єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, водночас на цих суб`єктів покладено обов`язок виконувати вимоги та приписи. При цьому необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

У даному випадку, відповідач - Національна поліція України є суб`єктом владних повноважень, який виконує управлінські функції.

Позивач ОСОБА_2 просив суд визнати бездіяльність Національної поліції України протиправною та зобов`язати вчинити певні дії.

Тобто, ОСОБА_2. скористався наданим йому правом та звернувся до суду за його захистом, обравши при цьому спосіб захисту передбачений п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України.

Отже, в даному випадку усі критерії, визначені нормами адміністративного судочинства, дотримані, а тому підстави для відмови у відкритті провадження по справі відсутні, оскільки створюють штучні перешкоди для позивача стосовно його доступу до правосуддя в даній адміністративній справі для захисту своїх прав, свобод та інтересів, що, в свою чергу, є порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України»(пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу суду.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті та розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи апелянта про порушення судом першої інстанції процесуальних норм права.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що право на доступ до правосуддя випливає із принципу міжнародного права, який забороняє відмову у правосудді, та є одним з найважливіших елементів права на судовий захист.

Аналіз наведених правових положень та обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушенням норм процесуального права.

У зв`язку з вищезазначеним, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст.ст. 170, 242, 243, 294, 320, 321, 325 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити повністю.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі - скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: О.В. Епель

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 09.06.2020 року