Справа № 534/649/20
Суддя: Солоха О. В.
Дата ухвалення: 2020-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №534/649/20

Провадження №2-а/534/59/20

09 червня 2020 року м. Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області у складі:

головуючого-судді Солохи О.В.,

за участі секретаря судового засідання - Чебикіної Н.А.,

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу без виклику сторін за позовом ОСОБА_1 до поліцейського СРПП № 1 ВП № 2 Кременчуцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області старшого сержанта поліції Білика Євгенія Валентиновича, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Національної поліції в Полтавській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення серії БАА № 684482 від 14.01.2020 винесену поліцейським сектору реагування патрульної поліції № 1 відділення поліції № 2 Кременчуцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області старшого сержанта поліції Білика Євгенія Валентиновича, про притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст.122 КУпАП.

Позов обґрунтовує тим, що згідно постанови, 14.01.2020 приблизно о 09 год. 05 хв. по вулиці Молодіжній, 6 у м. Горішні Плавні Полтавської області, керуючи транспортним засобом позивач здійснив зупинку на місці позначеним дорожньою розміткою 1.30, яке призначене для «Особи з інвалідністю» або осіб які перевозять інвалідів, чим порушив п.п.8.4 г ПДР, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 122 КУпАП. Позивач зазначає, що правила дорожнього руху він не порушував. Опис обставин, зазначений в оскаржуваній постанові, не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на законі. Окрім цього, позивач вказав що в постанові не наведено жодного доказу його вини у скоєнні даного правопорушення, в тому числі і не зазначено жодних відомостей про фіксування події, зокрема, на нагрудну камеру поліцейського.

Окрім цього, зазначає, що постанова була винесена без присутності позивача, а отже, відповідач позбавив можливості позивача скористатись допомогою адвоката. Виходячи з вище наведеного, позивач вважає вказану постанову незаконною і такою, що не відповідає вимогам закону та обставинам справи, оскільки вказана постанова складена з порушенням вимог законодавства, просить вказану постанову скасувати та провадження у справі закрити.

Позивач повідомлений про дату та місце судового розгляду належним чином. Заявлені вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити, посилаючись на викладені у ньому обставини.

Відповідач про дату та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Правом надання відзиву на позов та доказів, що підтверджують заперечення проти позову, не скористався.

Третя особа про дату та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, а саме, за допомогою направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі на офіційну електронну адресу. Пояснень, щодо позову, в яких викладені аргументи, міркування на підтримку або заперечення проти позову - не надіслали.

Встановивши фактичні обставини справи та оцінивши досліджені письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.122 КУпАП, а саме, те що він 14.01.2020 близько 09 год.12 хв., керуючи транспортним засобом «ВАЗ 2105», державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 , по вул. Молодіжній,6, у м. Горішні Плавні здійснив зупинку стоянку на місці позначеним дорожньою розміткою 1.30, яке призначене для «Особи з інвалідністю», або осіб, які перевозять інвалідів, чим порушив п.п. 8.4 г ПДР. У зв`язку з чим на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 1 020 грн та складено постанову серії БАА №684482.

При відкритті провадження по справі в ухвалі суду було запропоновано відповідачу надати суду докази, на підставі яких була прийнята постанова про адміністративне правопорушення серії БАА №684482 від 14.01.2020, у тому числі відео фіксацію вчинення правопорушення. Проте останнім у розумінні ст.72 КАС України жодних доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення суду не надано.

Відповідно до ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Зазначене рішення суб`єкта владних повноважень наразі є предметом оскарження.

Відповідно до ст.222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч.ч.1,2,3,5,6 ст. 122 КУпАП.

Згідно ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Судом наголошується, що диспозицією ч.5 ст.122 КУпАП передбачена відповідальність за зупинку чи стоянку транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю".

Даючи правову оцінку обставинам справи та наявним у ній доказам, суд вважає, що оскаржувана постанова не містить посилань на докази вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.5 ст.122 КУпАП, а також доказів на спростування обставин, зазначених позивачем в обґрунтування адміністративного позову з огляду на наступне.

За змістом п.8.1 ПДР регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання.

Відповідно до п.п. 8.4.е ПДР дорожні знаки поділяються на групи, зокрема таблички до дорожніх знаків. Уточнюють або обмежують дію знаків, разом з якими вони встановлені.

Згідно п. 8.4.ґ ПДР, інформаційно - вказівні знаки запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила.

Табличка 7.17 "Особи з інвалідністю" означає, що дія знака 5.38 поширюється лише на мотоколяски і автомобілі, на яких установлено розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю» відповідно до вимог цих Правил.

За змістом п. 8.5. дорожня розмітка поділяється на горизонтальну та вертикальну і використовується окремо або разом з дорожніми знаками, вимоги яких вона підкреслює або уточнює.

Відповідно до п. 8.5.1 ПДР горизонтальна дорожня розмітка встановлює певний режим і порядок руху. Наноситься на проїзній частині або по верху бордюру у вигляді ліній, стрілок, написів, символів тощо фарбою чи іншими матеріалами відповідного кольору згідно з пунктом 1 розділу 34 цих Правил.

Розділом 34 ПДР "Дорожня розмітка" вказано, що розмітка 1.30 - позначає місця стоянки транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю чи на яких установлено розпізнавальний знак "Водій з інвалідністю".

Спеціально виділене місце для стоянки транспортних засобів особи з інвалідністю може позначатися дорожньою розміткою 1.30. відповідно до вимог ДСТУ 2587:2010.

Стоянка транспортних засобів, не задіяних в обслуговуванні осіб з інвалідністю, не дозволяється.

Відповідно до п. 1.10 ПДР, зупинка - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

Пунктом 1.10 ПДР визначено, що стоянка - припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов`язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу;

Однак, відповідачем взагалі не надано належних та достовірних доказів здійснення будь-якої зупинки або ж стоянки позивачем, зокрема таких як фото чи відеофіксація вчиненого адміністративного правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем позивач зазначав, що на майданчику для паркування не було, знаку 5.38 «Місце для стоянки» з табличкою 7.17 «Особа з інвалідністю». Заборонних знаків 3.1, 3.34 - 3.38, застосованих разом з табличкою до дорожнього знаку 7.18 «Крім осіб з інвалідністю», на стоянці також не було.

Пунктом 8.5-1 зазначено, що дорожня розмітка повинна бути видимою учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби на відстані, що забезпечує безпеку руху. На ділянках доріг, на яких є труднощі для видимості учасниками дорожнього руху дорожньої розмітки (сніг, бруд тощо) або дорожня розмітка не може бути відновленою, установлюються відповідні за змістом дорожні знаки.

Суд наголошує, що з урахуванням наявних матеріалів справи, без доказів наданих відповідачем, зокрема фото та відеофіксації неможливо встановити чи взагалі була дорожня розмітка 1.30 на паркувальному майданчику та чи відповідала остання встановленим державним стандартам. А з урахуванням позиції позивача щодо відсутності також знаку 5.38 «Місце для стоянки» з табличкою 7.17 «Особа з інвалідністю» на паркувальному майданчику та не наданням відповідачем належних та достовірних доказів, зокрема фото чи відеофіксації правопорушення на спростування даного твердження, у суду відсутні підстави вважати, що позивачем вчинялося адміністративне правопорушення.

Інших будь-яких доказів, які б спростовували пояснення сторони позивача, в тому числі відео з місця з вчинення правопорушення, на якому було б зафіксовано саме, що позивач здійснив зупинку чи стоянку транспортного засобу у зоні дії дорожньої розмітки 1.30 «Місця стоянки транспортних засобів, які перевозять інвалідів чи на яких установлено розпізнавальний знак "Особа з інвалідністю", відповідачем на адресу суду не скеровано.

Натомість суд наголошує, що обов`язок щодо збирання доказів, згідно із ч.2 ст.251 КУпАП, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу, які належних і достатніх доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення не зібрали.

Згідно із ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких випадках суб`єкт владних повноважень не може покладатись на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів (ч. 5 ст. 77 КАС України).

Всупереч наведеної норми, відповідач нехтував своїм обов`язком щодо доведення правомірності прийнятого ним рішення. На пропозицію суду (а.с.12-13) відповідачем доказів вчинення позивачем ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.122 КУпАП (пояснення позивача або свідків, відео- чи фотофіксації, тощо), відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст.245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженню всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», передбачено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Разом із тим, будь-яких доказів, передбачених ст.251 КУпАП, які б встановлювали наявність адміністративного правопорушення та вину ОСОБА_1 у його вчиненні, матеріали справи не містять. Таким чином, встановлені по справі обставини та досліджені судом докази у їх сукупності свідчать про необґрунтованість притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.122 КУпАП.

Суд зазначає, що у відповідності до ч.3 ст.286 КАСУ, за наслідками розгляду справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов`язок відповідно здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення.

Відповідно до цієї ж статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов`язок сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження.

Відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи, що суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення Телегою С.В. Правил дорожнього руху та відповідно вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.122 КУпАП, суд вважає позов обґрунтованим.

За таких обставин, суд доходить висновку про скасування оскарженого позивачем рішення суб`єкта владних повноважень та необхідність закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Питання про судові витрати у справі вирішено судом відповідно до положення ст.139 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи той факт, що судове рішення ухвалене на користь позивача та дотримуючись вимог ст. 139 КАС України, суд вирішив стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420 грн 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

Керуючись ст.ст. 72, 75, 76, 90, 139, 246, 271, 286 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Постанову серії БАА № 684482 від 14 січня 2020 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, стосовно ОСОБА_1 за ч.5 ст.122 КУпАП- скасувати.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.122 КУпАП.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області (36000, м. Полтава, вул. Пушкіна, 83, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 420 грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня складання повного судового рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного адміністративного суду через Комсомольський міський суд Полтавської області.

Відповідно до п. 3 розділ VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2747-15 - n12624 під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальний строки щодо апеляційного оскарження судового рішення продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя О.В. Солоха