Справа № 1.380.2019.006987
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1.380.2019.006987
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

01 червня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий-суддя Кедик М.В.,

секретар судового засідання Курпіта П.І.,

за участю:

представник позивача Мармуляк С.В.,

представник відповідача Школьна А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до державної установи Львівська виправна колонія (№ 48) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до державної установи Львівська виправна колонія (№ 48), у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність державної установи Львівська виправна колонія (№ 48) щодо непроведення повного розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 в день звільнення (31.01.2019) компенсації за неотримане речове майно;

- стягнути з державної установи Львівська виправна колонія (№ 48) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 01.02.2019 по 28.10.2019 в сумі 255727,80 грн.

Ухвалою від 26.12.2019 суддя прийняла позовну заяву та відкрила спрощене позовне провадження в адміністративній справі, без повідомлення сторін.

Ухвалою від 24.01.2020 суд ухвалив перейти із спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до розгляду справи № 1.380.2019.0006987 за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 01.06.2020 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про об`єднання справ в одне провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 31.01.2019 звільнений з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» через хворобу відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Відповідно до п. 2 цього наказу відповідач повинен був здійснити всі необхідні розрахунки з позивачем. Звертає увагу, що компенсація за неотримане речове майно була виплачена позивачу 29.10.2019. Таким чином, для обчислення середнього заробітку за весь час розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 947,14 грн в день (58 722,83 грн/62 дні). Період затримки фактичного розрахунку становить 270 календарних днів.

Представник відповідача 01.04.2020 подала клопотання (вх.. № 2136ел) про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском місячного строку звернення до адміністративного суду.

Представник позивача подала пояснення від 02.04.2020 (вх. № 17934) щодо строку звернення до суду. Вказує, що у день звільнення позивачу не виплачено грошову компенсацію за його речове майно особистого користування. Після неодноразових звернень до відповідача з проханням виплатити цю грошову компенсацію така була зарахована на картковий рахунок позивача лише 29.10.2019. Таким чином, враховуючи, що позивачу не були виплачені всі суми, які повинні бути виплачені при звільненні, 21.12.2019 позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання протиправною бездіяльності Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» щодо непроведення повного розрахунку при звільненні та стягнення з Відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплат грошової компенсації за неотримане речове майно, як це передбачено ст. 117 Кодексу законів про працю України. Правова позиція щодо застосування тримісячного строку звернення до суду з позовами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в тому числі затримки у виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно, викладена у постановах Верховного Суду від 28.12.2019 у справі № 1.380.2019.001406, від 13.03.2019 у справі № 813/1001/17 та від 24.01.2019 у справі № 802/28/16-а. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Представник позивача у судовому засіданні щодо залишення позовної заяви без розгляду заперечила, просила відмовити у задоволенні клопотання.

Представник відповідача у судовому засіданні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду підтримав з підстав, наведених у ньому.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 29.01.2019 № 318/к полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 31.01.2019 звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» через хворобу відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

01.02.2019 позивач подав заяву про виплату компенсації за неотримане речове майно.

Вказана виплата проведена з позивачем 29.10.2019, що підтверджується випискою по банківській картці.

Позивач вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

У рішенні від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Однак, як неодноразово висловлювався у своїх постановах Верховний Суд щодо схожих правовідносин (в частині зобов`язання провести повний розрахунок з позивачем при звільненні шляхом виплати грошової компенсації замість речового майна), - з огляду на предмет у зазначеній категорії справ, вони належать до категорії справ щодо проходження публічної служби, однак безпосередньо стосуються порушення майнових прав особи, яке пов`язане зі звільненням з публічної служби.

У силу останньої у часі правової позиції Верховного Суду з питання строку звернення до суду у спорах за вимогами про виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, викладеної у постанові від 22.01.2020 по справі № 620/1982/19, такі вимоги у сфері публічної служби мають заявлятись у строк відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України, адже у даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Матеріали позовної заяви свідчать, що грошова компенсація за неотримане речове майно виплачена позивачу 29.10.2019, що підтверджується випискою по банківській картці.

До суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся 21.12.2019 (згідно з штампом на поштовому конверті), тобто з пропущенням установленого КАС України місячного строку звернення до адміністративного суду.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17.07.1997) гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд з прав людини у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Відповідно до частини другої статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За практикою Європейського Суду з прав людини, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Водночас, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 (справа «Каменівська проти України»), право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

На підставі вищезазначеного, суд дійшов висновку, що вважаючи свої права порушеними позивач не скористався правом на звернення до суду у строки, визначені КАС України.

За приписами ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з пунктом 8 частини 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи зазначене, та те, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду, жодних причин, які об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали реалізацію прав позивача у встановлений строк, позивач не навів і таких судом не знайшов, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Керуючись ст. ст. 9, 44, 122, 123, 240, 248 КАС України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до державної установи Львівська виправна колонія (№ 48) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статями 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідні положення цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3 Розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені для апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину ухвали.

Повний текст ухвали виготовлений 02.06.2020.

Суддя Кедик М.В.