Справа № 360/1217/20
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справi

03 червня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1217/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 23 березня 2020 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області (далі відповідач, ГУ Держгеокадастру у Луганській області) з такими вимогами:

1) визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 31 січня 2020 року № 478-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою»;

2) зобов`язати відповідача видати позивачу наказ про дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка заданими Державного земельного кадастру, враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області, орієнтованою площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 29 грудня 2019 року звернувся до відповідача з письмовою заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка за даними Державного земельного кадастру, враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області, орієнтовною площею 2,00 га у власність, для ведення особистого селянського господарства. До заяви додав копії паспорту позивача, ідентифікаційного номеру, посвідчення учасника АТО, довідки учасника АТО, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Відповідач 31 січня 2020 року прийняв наказ № 478 СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким відмовив у задоволенні клопотання позивача без повідомлення причини відмови, але з зазначенням «до моменту здійснення заходів щодо припинення іншого речового права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Позивач вважає, що відповідач, відмовляючи у задоволенні клопотання позивача, припустив грубих порушень норм чинного законодавства, оскільки відповідач не навів жодних обґрунтованих підстав відмови у наданні такого дозволу, передбачених нормами Земельного кодексу України.

З правових норм Земельного кодексу України слідує, що підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою. Цей перелік підстав є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню.

Як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, відповідачем зазначено наявність дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки іншій особі. Але за даними Держгеокадастру на дату подання заяви позивачем та на цей час вказана земельна ділянка не передана у власність жодній особі, що стало підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою від 30 березня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (арк. спр. 18-20).

Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою від 13 квітня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. спр. 25-26).

Від ГУ Держгеокадастру у Луганській області 08 травня 2020 року за вх. № 18217/2020 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав (арк. спр. 31-37).

Земельна ділянка, зазначена в заяві позивача (бажана земельна ділянка), входить до складу земельної ділянки з кадастровим номером :18:007:0088, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області та перебуває в оренді ПП ОСОБА_2 згідно з договором оренди землі від 19 квітня 2006 року, який зареєстрований в Марківському реєстраційному офісі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 квітня 2006 року за № 40000079 та 15 листопада 2017 року за № 23466831 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (зі змінами додаткова угода від 15 листопада 2012 року до договору оренди землі від 19 квітня 2006 року за № 40000079).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Луганській області від 23 липня 2019 року № 1545-сг «Про припинення дії договору оренди землі, укладеного з ПП ОСОБА_2 » припинено договір оренди землі від 19 квітня 2006 року, у зв`язку із смертю ОСОБА_2 та відсутністю свідоцтва про право на спадщину щодо успадкування права оренди.

Однак, станом на дату розгляду заяви позивача не здійснено державну реєстрацію припинення іншого речового права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від імені Головного управління на вказану земельну ділянку.

Відповідач зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Зважаючи на викладене, Головним управлінням не можуть вчинятися дії щодо розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :18:007:0088 до моменту припинення іншого речового права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що виникло на підставі договору оренди землі від 19 квітня 2006 року.

Крім того, 24 квітня 2020 року представник ГУ Держгеокадастру у Луганській області звернувся до Центру надання адміністративних послуг Марківської районної державної адміністрації Луганської області з мстою проведення державної реєстрації припинення іншого речового права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, загальною площею 55,5904 га, кадастровий номер :18:007:0088, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за межами населених пунктів, на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області. Проте, 27 квітня 2020 року Центром надання адміністративних послуг Марківської районної державної адміністрації Луганської області відмовлено у здійсненні реєстрації припинення іншого речового права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вказану земельну ділянку, у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити припинення вищезазначеного речового права на нерухоме майно; відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Вказане свідчить, що ГУ Держгеокадастру у Луганській області вживаються заходи щодо припинення іншого речового права, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на земельну ділянку кадастровий номер :18:007:0088, після припинення якого буде можливим розгляд заяви позивача по суті.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Луганській області із заявою від 29 грудня 2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ріллі орієнтовною площею 2,00 га у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення, що розташовані за межами населених пунктів, на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :18:007:0088, з поділом та зміною виду цільового призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код КВЦПЗ 01.01) для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03), яку отримано відповідачем 03.01.2020 за вх. № Т-22/0/36-20 (арк. спр. 11, 39).

Наказом від 31.01.2020 № 478-сг Головне управління Держгеокадастру у Луганській області відмовило ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки до моменту здійснення заходів щодо припинення іншого речового права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (арк. спр. 7, 38).

Згідно з листом відділу у Марківському районі ГУ Держгеокадастру у Луганській області від 16 січня 2020 року № 0-12-0.20-26/106-20 земельна ділянка, зазначена у заяві позивача, входить до складу земельної ділянки з кадастровим номером :18:007:0088, яка перебуває в оренді ПП ОСОБА_2 згідно з договором оренди землі від 19 квітня 2006 року, який зареєстрований у Державному реєстрі земель 19 квітня 2006 року за № 40000079 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 листопада 2017 року номер запису про інше речове майно 23466831 (зі змінами додаткова угода від 15 листопада 2012 року до договору оренди землі від 19 квітня 2006 року за № 40000079) (арк. спр. 43-47).

До матеріалів справи відповідачем надано копії вищевказаних договору оренди землі від 19 квітня 2006 року, укладеного між Марківською районною державною адміністрацією Луганської області та ПП ОСОБА_3 Миколою Івановичем, та додаткових угод до договору оренди від 19 квітня 2006 року № 40000079 (арк. спр. 49-51, 52-53, 54).

Свідоцтвом про смерть від 30 жовтня 2018 року серії НОМЕР_1 підтверджується, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк. спр. 58).

Наказом Головного управління від 23 липня 2019 року № 1545-сг «Про припинення дії договору оренди землі укладеного з ПП ОСОБА_2 » договір оренди землі від 19 квітня 2006 року, який зареєстрований в Марківському реєстраційному офісі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 квітня 2006 року за № 40000079 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 листопада 2017 року номер запису про інше речове майно 23466831 (зі змінами додаткова угода від 15 листопада 2012 року до договору оренди землі від 19 квітня 2006 року за № 40000079) припинено у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 та відсутністю свідоцтва про право на спадщину щодо успадкування права оренди (арк. спр. 48).

Однак, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 208175226, сформованою станом на 05 травня 2020 року, до Реєстру запис про припинення договору оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :18:007:0088 не внесений (арк. спр. 55-57).

Отже, станом на дату розгляду заяви позивача в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право оренди земельної ділянки на підставі договору оренди земельної ділянки від 19 квітня 2006 року та додаткової угоди від 15 листопада 2012 року, укладених між Марківською РДА та ОСОБА_2 .

Також судом установлено, що відділом у Марківському районі ГУ Держгеокадастру у Луганській області 24 квітня 2020 року направлено до ЦНАП Марківської РДА пакет документів для проведення реєстрації припинення іншого речового права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку загальною площею 55,5904 га, кадастровий номер :18:007:0088 (арк. спр. 60).

Згідно з листом ЦНАП Марківської РДА Луганської області від 27 квітня 2020 року № 46 подані документи не дають змоги встановити припинення вищезазначеного речового права на нерухоме майно, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (арк. спр. 61).

Вищеописаними доказами підтверджено, що, як на час розгляду заяви позивача, так і на час розгляду справи судом, земельна ділянка, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення якої просив позивач, входить до земельної ділянки, яка передана в оренду ПП ОСОБА_2 , записи про припинення якої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 126 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини п`ятої статті 6 Закону України від 06.10.1998 № 161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV) право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Частиною першою статті 7 Закону № 161-XIV визначено, що право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи-орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону.

Статтею 31 Закону № 161-XIV визначено, що договір оренди землі припиняється в разі, зокрема смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, визначає Закон України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за умови, що реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що як виникнення, так і припинення права оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вже вище зазначено, право оренди ОСОБА_2 на земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі земель (запис від 19 квітня 2006 року за № 40000079) та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (15 листопада 2017 року номер запису про інше речове майно 23466831 (зі змінами додаткова угода від 15 листопада 2012 року до договору оренди землі від 19 квітня 2006 року за № 40000079)).

Запис про припинення права оренди ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку до Реєстру не внесений.

Таким чином, судом установлено, що на час розгляду та вирішення цієї адміністративної справи право оренди на земельну ділянку кадастровий номер :18:007:0088 зареєстроване за громадянином ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

адміністративна справа переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1);

публічно-правовий спір спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2);

суб`єкт владних повноважень орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7).

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

В постанові від 11 жовтня 2016 року у справі № 816/4340/14 за позовом селянського (фермерського) господарства «Надія» (далі - Господарство) до Головного управління Держземагентства у Полтавській області (далі - Держземагентство), третя особа - ОСОБА_1, про визнання дій неправомірними, визнання протиправним та скасування наказу (режим доступу - http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/62126186) колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки, а також правомірності надання іншій особі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Аналогічну за змістом правову позицію у подальшому висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17 (http://reestr.court.gov.ua/Review/73770656), від 06.06.2018 у справі № 826/631/15 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/74688067), від 20.09.2018 у справі № 816/389/15-а (http://reyestr.court.gov.ua/Review/76912504).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

У справі, що розглядається, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з правомірністю рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, прийнятого з підстави існування іншого речового права на вказану у заяві земельну ділянку. Тобто, у даному випадку існує спір про право, що у свою чергу свідчить про приватно-правовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З огляду на наведене та ураховуючи суть спірних правовідносин, зважаючи, що в цій справі існує спір про право цивільне на земельну ділянку, на яку вже укладено договір оренди землі, а також те, що право оренди зареєстровано за іншою особою, суд дійшов висновку, що зазначений спір має вирішуватися у порядку цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Згідно з частиною другою статті 238 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Позивачем при зверненні до адміністративного суду з цим позовом сплачений судовий збір у сумі 840,80 грн, що підтверджено квитанцією від 06 квітня 2020 року № 0.0..1 (арк. спр. 24).

Відповідно, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу право звернутися до суду із заявою про повернення сплаченої суми судового збору в розмірі 840,80 грн.

Керуючись статтями 2, 4, 19, 238, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, роз`яснивши позивачеві право звернутися до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова