Справа № 500/844/20
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/844/20

02 червня 2020 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі ГУ ПФУ в Тернопільській області) звернулося до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (далі Відділ примусового виконання рішень) про скасування постанов державного виконавця про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 10.03.2020 у ВП №61368460 та про відкриття виконавчого провадження від 13.03.2020 у ВП №61530238.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Наконечної І.В. (далі державний виконавець) від 10.03.2020 у ВП №61368460 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження постановлено стягнути з ГУ ПФУ в Тернопільській області витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, по виконанню рішення суду у сумі 200,00 грн. В подальшому на виконання постанови від 10.03.2020 у ВП №61368460 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 13.03.2020 у ВП №61530238, якою постановлено стягнути з ГУ ПФУ в Тернопільській області витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у сумі 200,00 грн.

Позивач стверджує, що рішення суду, по якому було відкрите виконавче провадження, виконано ним у добровільному порядку до відкриття виконавчого провадження, про що відповідачу було направлено повідомлення з доказами добровільного виконання після відкриття виконавчого провадження. На думку ГУ ПФУ в Тернопільській області, добровільне виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження виключало можливість здійснення відповідачем виконавчих дій, а тому у нього не було законних підстав для винесення постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та постанови про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Враховуючи вказане, позивач вважає, що оскаржувані постанови є протиправними та підлягають скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 позовну заяву було залишено без руху. Після усунення позивачем недоліків позовної заяви ухвалою суду від 13.05.2020 поновлено ГУ ПФУ в Тернопільській області пропущений з поважних причин строк звернення до суду з цим позовом, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи з урахуванням особливостей, визначених статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), призначено судове засідання у справі на 22.05.2020.

Ухвалою суду від 22.05.2020 задоволено клопотання відповідача та відкладено розгляд справи на 11.30 год 02.06.2020.

25.05.2020 до суду надійшов відзив на позов (а.с. 49-55), у якому відповідач позовні вимоги не визнав. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень перебувало виконавче провадження №61368460 з примусового виконання виконавчого листа №500/1201/19, виданого 20.11.2019 Тернопільським окружним адміністративним судом. 24.02.2020 державним виконавцем на підставі заяви стягувача винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копію якої надіслано сторонам виконавчого провадження.

Постанова про відкриття виконавчого провадження №61368460 від 24.02.2020 боржником не оскаржувалась. Повідомлення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 28.02.2020 про виконання рішення суду у справі №500/1201/19 надійшло на адресу Відділу примусового виконання рішень 28.02.2020.

В подальшому 10.03.2020 державним виконавцем на підставі статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у сумі 200,00 грн. 11.03.2020 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із його фактичним виконанням, яка також боржником не оскаржувалась.

13.03.2020 відповідачем відкрито окреме виконавче провадження №61530238 з примусового виконання постанови про стягнення витрат виконавчого провадження від 10.03.2020 на суму 200,00 грн.

У відзиві на позов відповідач вказує, що на дату винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №61368460 від 24.02.2020 державному виконавцю не могло бути відомо про те чи виконано судове рішення, на підставі якого виданий виконавчий лист, як і не було обов`язку з`ясувати це питання. Відповідач наголошує на тому, що при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження у державного виконавця не було визначених законом підстав прийняти інше рішення, ніж ухвалити постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом №500/12601/19, який надійшов до примусового виконання.

Доводи скаржника стосовно виконання рішення до відкриття виконавчого провадження свідчать про незгоду позивача з постановою про відкриття виконавчого провадження №61368460 від 24.02.2020, яка ним не оскаржувалась. Крім того, про повне фактичне виконання судового рішення позивач повідомив відповідача вже після відкриття виконавчого провадження.

Враховуючи вказане вище, відповідач вважає, що державним виконавцем при винесенні оскаржуваних постанов дотримано вимог законодавства, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог ГУ ПФУ в Тернопільській області.

У судовому засіданні 02.06.2020 представник позивача ОСОБА_1 . позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позові. Повідомила, що пенсія ОСОБА_2 (стягувачу у виконавчому провадженні) перерахована на виконання рішення суду у січні 2020 року, а її виплата проведена у лютому 2020 року.

Представник відповідача Наконечна І.В. у судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позов. Зазначила, що позивач безпідставно ототожнює виконавчий збір та витратити виконавчого провадження. Якщо виконавчий збір не стягується з боржника при добровільному виконанні судового рішення, то мінімальні витрати виконавчого провадження підлягають стягненню незалежно від самостійного виконання рішення боржником, закон не передбачає жодних винятків у цьому випадку.

У судовому засіданні з ініціативи суду була оголошена перерва до 17:00 02.06.2020.

В подальшому, з урахуванням приписів частини третьої статті 194, частини дев`ятої статті 205, частини четвертої статті 229, частини третьої статті 268 КАС України, у зв`язку із неякою представника позивача та поданням представником відповідача заяви про продовження розгляду справи у письмовому провадженні, судовий розгляд справи проведено та завершено в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.07.2019 у справі №500/1201/19, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2019, позов ОСОБА_2 до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (правонаступником якого є ГУ ПФУ у Тернопільській області) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю; визнано протиправними дії Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо перерахунку пенсії ОСОБА_2 з 01.03.2019 із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1 %; зобов`язано Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області провести перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015, 2016 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу у розмірі 1,35 % відповідно до підпункту 4-4 пункту 4 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.03.2019 з врахуванням раніше виплачених сум.

Після набрання рішенням суду законної сили, Тернопільським окружним адміністративним судом 20.11.2019 видано виконавчий лист у справі №500/1201/19 про зобов`язання ГУ ПФУ в Тернопільській області провести перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015, 2016 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу у розмірі 1,35% відповідно до підпункту 4-4 пункту 4 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.03.2019 з врахуванням раніше виплачених сум (а.с.62).

З метою примусового виконання виконавчого листа у цій справі за заявою стягувача від 21.02.2020 (а.с.63) державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №61368460 від 24.02.2020, у якій вказано про обов`язок боржника ГУ ПФУ в Тернопільській області виконати рішення суду протягом 10 робочих днів (а.с.25, 65). Вказана постанова надіслана позивачу супровідним листом 24.02.2020 (а.с.24, 64).

ГУ ПФУ в Тернопільській області на виконання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП №61368460 листом від 28.02.2020, який надіслано відповідачу засобами поштового зв`язку (а.с.12), та отримано ним 28.02.2020 (а.с. 66) повідомило відповідача, про належне виконання ГУ ПФУ в Тернопільській області рішення суду у справі №500/1201/19 (а.с.11). У листі вказано про проведення перерахунку і виплату пенсії ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015, 2016 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу у розмірі 1,35 % відповідно до підпункту 4-4 пункту 4 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.03.2019 з врахуванням раніше виплачених сум, та додано копію рішення №84 від 15.01.2020 про перерахунок пенсії ОСОБА_2 (а.с. 22-23). Докази виплати пенсії стягувачу відсутні.

В подальшому державним виконавцем Наконечною І.В. винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 10.03.2020 у ВП №61368460, у якій встановлено, що в ході проведення виконавчих дій державним виконавцем понесено витрати виконавчого провадження в сумі 200,00 грн, у тому числі витрати за: виготовлення документів виконавчого провадження в сумі 59,00 грн; пересилання документів виконавчого провадження в сумі 72,00 грн; користування автоматизованою системою виконавчого провадження в сумі 69,00 грн, згідно наказу Міністерства юстиції України №954 від 24.03.2017, та постановлено стягнути з боржника ГУ ПФУ в Тернопільській області витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у сумі 200,00 грн (а.с. 6-7, 27-28). Вказана постанова надіслана позивачу супровідним листом від 10.03.2019 (а.с.5, 26).

У виконавчому провадженні ВП №.03.2020 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 69), у якій встановлено, що згідно повідомлення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 28.02.2020 рішення суду виконано. Відповідно до пункту 9 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Рішення суду було виконане до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

13.03.2020 з метою примусового виконання постанови від 10.03.2020 у ВП №61368460 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження у ВП №61530238, якою постановлено стягнути з боржника ГУ ПФУ в Тернопільській області витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у сумі 200,00 грн (а.с. 9-10, 30-31). Вказана постанова надіслана позивачу супровідним листом від 13.03.2019 (а.с.8, 29).

Не погоджуючись із постановами державного виконавця від 10.03.2020 у ВП №61368460 та від 13.03.2020 у ВП №61530238 позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, підлягають примусовому виконанню відповідно до цього Закону.

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини п`ятої та шостої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

У частині четвертій статті 19 Закону №1404-VIII передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

З аналізу вказаних норм права, слід дійти висновку, що у боржника виникає обов`язок щодо невідкладного повідомлення державного виконавця про виконання рішення суду або про причини його невиконання.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (частина друга статті 39 Закону №1404-VIII).

Згідно з частиною першою та другою статті 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України (частина третя статті 42 Закону №1404-VIII).

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення (частина четверта статті 42 Закону №1404-VIII).

Отже, повноваження державного виконавця приймати постанову про стягнення з боржника витрати виконавчого провадження прямо обумовлені статтею 42 Закону № 1404-VIII.

Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, з змінами і доповненнями, тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Інструкція № 512/5).

Згідно з пунктом 1 розділу VI Інструкції №512/5 фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону.

Пунктом 2 розділу VI Інструкції № 512/5 передбачено, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження. Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

Якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Відповідно до пункту 13 розділу IX Інструкції № 512/5 якщо після завершення виконавчого провадження за рішенням немайнового характеру виконавчий збір, витрати виконавчого провадження не стягнуто, виконавець вживає заходів щодо їх подальшого виконання у порядку, визначеному пунктом 8 розділу ІІІ та пунктом 2 розділу VI цієї Інструкції.

Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2830/5 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження», затверджені види та розміри витрат виконавчого провадження.

За змістом розділу І наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2830/5 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження» видами витрат виконавчого провадження є: 1) виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари; 2) пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку <…> 9) плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

У відповідності до розділу ІІ зазначеного наказу: 1) розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах <…>; 2) розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 2, 4 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта»; <…> 5) розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пункті 9 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до встановленого Міністерством юстиції України розміру оплати.

Згідно з пунктом 1 наказу Міністерства юстиції України від 24.03.2017 № 954/5 «Про встановлення розміру плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження» розмір плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями становить 69 грн 00 коп. (з урахуванням ПДВ) за кожне відкрите виконавче провадження.

Таким чином, за змістом наведених норм, у постанові про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження обов`язково повинні бути зазначені види витрат та суми таких витрат виконавчого провадження. При цьому Закон №1404-VIII та наведені нормативні акти не покладають на державного або приватного виконавця обов`язок документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.

У постанові державного виконавця про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 10.03.2020 наведений розрахунок суми, що підлягає стягненню з боржника, а саме: виготовлення документів виконавчого провадження в сумі 59,00 грн; пересилання документів виконавчого провадження в сумі 72,00 грн; користування автоматизованою системою виконавчого провадження в сумі 69,00 грн, а всього 200,00 грн.

Оскаржувана постанова за своїм змістом відповідає вимогам Закону №1404-VIII, Інструкції №512/5 та наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2830/5 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження». Сума, визначена в оскаржуваній постанові, як і окремі її складові позивачем у даному провадженні не оскаржується.

Мотивація позивача зводиться до того, що рішення суду виконане ним до відкриття виконавчого провадження.

Судом встановлено, що на виконання рішення суду у справі №500/1201/19 ГУ ПФУ в Тернопільській області було прийнято рішення №84 від 15.01.2020, яким ОСОБА_2 проведено перерахунок пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015, 2016 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу у розмірі 1,35% відповідно до підпункту 4-4 пункту 4 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.03.2019 з врахуванням раніше виплачених сум (а.с. 22-23).

Разом з тим, судовим рішення у справі №500/1201/19 боржника ГУ ПФУ в Тернопільській області було зобов`язано ще й провести виплату перерахованих сум. З пояснень представника позивача слідує, що їх виплата проведена у наступному місяці після перерахунку пенсії - у лютому 2020 року, у терміни для виплати пенсії. Документального підтвердження виконання судового рішення в цій частині не надано ні державному виконавцю, ні до суду.

Виконавче провадження з примусового виконання рішення суду у справі №500/1201/19 відкрите 24.02.2020.

11.03.2020 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII (а.с. 69).

Отже, у даному випадку мало місце самостійне виконання рішення суду, що констатовано також у постанові про закінчення виконавчого провадження від 11.03.2020. Рішення суду було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Про виконання судового рішення боржник повідомив державного виконавця після відкриття виконавчого провадження, з наданням доказів лише щодо проведеного перерахунку пенсії, але не виплати відповідних сум.

Разом з тим, положення Закону №1404-VIII, Інструкції №512/5 та наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2830/5 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження» не звільняють боржника при самостійному виконанні виконавчого документа від мінімальних витрат виконавчого провадження, які вже фактично поніс державний виконавець під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на папір, друк, конверти тощо).

У разі виконання рішення боржником до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження Закон №1404-VIII передбачає виключення лише у вигляді не стягнення виконавчого збору. Так, частина дев`ята статті 27 Закону, визначає, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Тобто у разі самостійного виконання рішення суду боржник не несе додаткових витрат щодо сплати виконавчого збору, але фактичні мінімальні витрати виконавчого провадження боржник має сплатити.

Така позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом у постановах від 29.03.2019 у справі №751/4438/17, від 17.04.2019 у справі №750/6793/17, від 25.07.2019 у справі №751/4319/17, від 27.06.2019 у справі №750/7050/17, від 27.11.2019 у справі №823/461/17. Зокрема, у постанові від 27.06.2019 у справі №750/7050/17 Верховний Суд зазначив: «Витрати виконавчого провадження - це фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на пересилку поштової кореспонденції, друк документів тощо). Такі витрати компенсуються за рахунок боржника, безвідносно до того чи виконано рішення боржником у добровільному порядку. Скаржник помилково ототожнює виконавчий збір із витратами виконавчого провадження».

Разом з тим, у позовній заяві позивач наводить іншу позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15.01.2020 у справі №750/4975/17, де суд касаційної інстанції вказує, що у разі виконання рішення суду добровільно, боржник не повинен нести тягар додаткових витрат, таких наприклад, як виконавчий збір, витрати виконавчого провадження, тощо.

Проте вже у постановах від 17.02.2020 у справі №712/1688/17, 26.05.2020 у справі №750/4546/17 Верховний Суд наводить такий висновок: «Витратами виконавчого провадження є фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на поштову кореспонденцію, друк документів тощо). Такі витрати, на відміну від виконавчого збору, боржник повинен компенсувати незалежно від того, чи він виконав судове рішення у добровільному порядку».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що у разі тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому суд враховує останню правову позицію про те, що боржник повинен компенсувати витрати виконавчого провадження незалежно від того, чи він виконав судове рішення у добровільному порядку.

Оскільки у спірному випадку виконавче провадження було закінчене з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII, а витрати виконавчого провадження не були стягнуті, то державний виконавець правомірно відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції № 512/5 виніс постанову про стягнення витрат виконавчого провадження із зазначенням виду та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

Також з положень Закону №1404-VІІІ слідує, що стягнення витрат виконавчого провадження є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до звернення стягувачем його до примусового виконання.

У спірному випадку мало місце самостійне виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження, разом з тим про часткове виконання судового рішення (лише про перерахунок пенсії, але не її виплату) позивач повідомив відповідача листом від 28.02.2020, тобто після відкриття виконавчого провадження та понесення відповідних витрат.

На дату винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 61368460 від 24.02.2020 державному виконавцю не могло бути відомо про те, чи виконано судове рішення, на підставі якого виданий виконавчий лист, як і не було обов`язку з`ясовувати це питання.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що стягувач за виконавчим листом № 500/1201/19 був повідомлений про його виконання. Таке повідомлення стягувача та належне виконання боржником судового рішення відразу після набрання ним законної сили (29.10.2019) не призвело б до ініціювання примусового виконання судового рішення та звернення до Відділу примусового виконання рішень.

Оскільки суд прийшов до переконання, що у даному випадку приймаючи оскаржувану постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, і така постанова у розумінні Закону №1404-VIII є виконавчим документом, виведена в окреме провадження, то державний виконавець підставно на її виконання виніс постанову від 13.03.2020 ВП №61530238 про відкриття виконавчого провадження. Підстави для її скасування відсутні.

Також суд зауважує, що враховуючи систему органів примусового виконання рішень, визначену відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» №1403-VIII від 02.06.2016, пункту 3 розділу І Інструкції №512/5 (з наступними змінами та доповненнями, зокрема внесеними наказом Міністерства юстиції № 4224/5 від 27.12.2019), органами державної виконавчої служби є, серед інших, відділи примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень.

Отже, у цій справі Відділ примусового виконання рішень є належними відповідачем, оскільки визначений самостійним органом державної виконавчої служби відповідно до наведеного пункту 3 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскаржувані постанови прийняті з дотриманням інших вимог частини другої статті 2 КАС України, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог про скасування постанов державного виконавця про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 10.03.2020 ВП №61368460 та про відкриття виконавчого провадження від 13.03.2020 ВП №61530238 належить відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про скасування постанов відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на апеляційне оскарження, визначений статтею 295 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину.

Позивач: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (Майдан Волі, 3, місто Тернопіль, 46001, ідентифікаційний код юридичної особи в ).

Відповідач: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (вулиця Грушевського, 8, місто Тернопіль, 46021, ідентифікаційний код юридичної особи в .).

Повний текст рішення складено та підписано 02.06.2020.

Суддя Чепенюк О.В.

Згідно з оригіналом:

Суддя Чепенюк О.В.