Справа № 140/6389/20
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року ЛуцькСправа № 140/6389/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Каленюк Ж.В.,

за участю секретаря судового засідання Шепталової А.П.,

представника позивача Захарчук Н.В.,

представника відповідача Турчинського В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Луцького міського центру зайнятості до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Луцький міський центр зайнятості (далі - Луцький МЦЗ, позивач) звернувся із позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Відділ примусового виконання рішень, відповідач) про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 31 березня 2020 року №61676913 (а.с.38-39).

В обґрунтування позову позивач вказав, що 15 квітня 2020 року отримав спірну постанову про відкриття виконавчого провадження, винесену головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Турчинським В.Є. (далі - державний виконавець) з виконання постанови від 26 квітня 2018 року про стягнення з Луцького МЦЗ на користь держави штрафу в сумі 5100,00 грн. Зазначена постанова про накладення штрафу винесена 26 квітня 2018 року в межах виконавчого провадження №55270495, що було відкрите 29 листопада 2017 року на виконання ухвали Господарського суду Волинської області від 07 листопада 2016 року у справі №903/644/16 в частині зобов`язання Луцького МЦЗ передати Луцькій міській раді приміщення по вулиці Ярощука, 2 в місті Луцьку Волинської області .

Позивач вважає дії державного виконавця щодо винесення постанови незаконними, а постанову такою, що підлягає скасуванню. Стягувачем за постановою про накладення штрафу від 26 квітня 2018 року є держава, а тому строк пред`явлення до виконання вказаної постанови відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» становить три місяці (до 26 липня 2018 року включно). Не дивлячись на це та всупереч вимогам пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець 31 березня 2020 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №61676913 з примусового виконання постанови від 26 квітня 2018 року. Крім того, згідно з даними автоматизованої системи виконавчих проваджень постанова про відкриття виконавчого провадження №61676913 датована 07 квітня 2020 року, а позивачу надійшла постанова, датована 31 березня 2020 року, що також викликає сумнів у законності дій державного виконавця.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді від 21 травня 2020 року після усунення позивачем недоліків позовної заяви, її прийнято до розгляду, відкрито провадженні у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи з урахуванням §2 глави 11 розділу ІІ Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив (а.с.49-51). В обґрунтування цієї позиції вказав, що у межах виконавчого провадження №55270495 державним виконавцем здійснювалися заходи примусового виконання рішення суду. Оскільки рішення суду боржником не виконано, то 26 квітня 2018 року державним виконавцем в порядку статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн, а в подальшому на боржника накладено штраф в подвійному розмірі в сумі 10200,00 грн та внесено органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Постановою від 30 березня 2020 року виконавче провадження №55270495 закінчено, як це передбачено пунктом 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідач зазначив, що при винесенні 31 березня 2020 року постанови про відкриття виконавчого провадження №61676913 на виконання постанови про накладення штрафу від 26 квітня 2018 року ВП №55270495 в розмірі 5100,00 грн державний виконавець керувався вимогами Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2832/5). Так пунктом 13 розділу ІХ вказаної Інструкції обумовлено, що при виконанні рішення немайнового характеру у разі, якщо боржник самостійно не сплачує, зокрема, накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках виконавець примусово стягує накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення; у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо штрафи, накладені на боржника, не стягнуто, постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією. З урахуванням наведеного відповідач вважає, що постанова від 31 березня 2020 року ВП №61676913 відповідає вимогам закону та з наведених підстав просив відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві, просив відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін (вступне слово), перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті, письмовими доказами, суд встановив такі обставини.

29 листопада 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області відкрито виконавче провадження №55270495 з примусового виконання ухвали Господарського суду Волинської області від 07 листопада 2016 року у справі №903/644/16 про зобов`язання Луцького МЦЗ передати Луцькій міській раді приміщення по вулиці Ярощука, 2 в місті Луцьку та надано боржнику 10 робочих днів для виконання рішення суду (а.с.76).

26 квітня 2018 року державний виконавець у виконавчому провадженні №55270495 виніс постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 5100,00 грн за невиконання рішення суду та одночасно зобов`язано Луцький МЦЗ виконати рішення суду протягом десяти робочих днів (а.с.26-27). Ця постанова була оскаржена боржником - Луцьким МЦЗ у судовому порядку. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21 листопада 2018 року залишено без змін ухвалу Господарського суду Волинської області у справі №903/644/16 від 15 серпня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні скарги Луцького МЦЗ на постанову про накладення штрафу від 26 квітня 2018 року (а.с.77-86).

30 березня 2020 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень винесено постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 10200,00 грн за повторне невиконання рішення суду та внесено органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Того ж дня винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №55270495 (а.с.87).

31 березня 2020 року державний виконавець Відділу примусового виконання рішень виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №61676913 з виконання постанови про накладення штрафу від 26 квітня 2018 року №55270495.

Позивач, вважаючи, що постанова від 31 березня 2020 року №61676913 про відкриття виконавчого провадження винесена без законних на те підстав, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку оскаржуваній постанові, суд зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 16 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних і посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як встановлено судом, постанова про накладення на позивача штрафу винесена при примусовому виконанні ухвали Господарського суду Волинської області від 07 листопада 2016 року у справі №903/644/16, за якою боржник (позивач) мав вчинити дії - передати Луцькій міській раді приміщення.

Виконання рішень немайнового характеру здійснюється у порядку, встановленому розділом VIII Закону №1404-VIII. При цьому за змістом статті 63 Закону невиконання боржником без поважних причин рішення, за яким боржник зобов`язаний вчинити певні дії, є підставою для винесення виконавцем штрафу, розмір якого визначає стаття 75 цього Закону. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Постанова про накладення штрафу від 26 квітня 2018 року ВП №55270495 була предметом перевірки у судовому порядку, а тому при вирішенні цього спору суд не надає їй оцінку. Водночас, предметом спору у цій справі є законність постанови державного виконавця від 31 березня 2020 року №61676913 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови від 26 квітня 2018 року ВП №55270495 про накладення штрафу.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Вимоги до виконавчого документа визначені статтею 4 названого Закону. Серед обов`язкових реквізитів, що мають бути зазначені у виконавчому документі, пунктом 7 частини першої статті 4 Закону визначено строк пред`явлення рішення до виконання.

Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII).

Частиною першою статті 12 цього Закону встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

За приписами частини другої статті 12 Закону №1404-VIII строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Також пунктом 1 частини четвертої цієї статті обумовлено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що постанова державного виконавця про накладення штрафу є виконавчим документом. Оскільки штраф стягується з боржника на користь держави, то такий виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання протягом трьох місяців. За загальним правилом, пред`явлення виконавчого документа до виконання перериває цей строк. У свою чергу, пропуск встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання має наслідком повернення виконавчого документа стягувачу.

Перевіряючи доводи позивача про пропуск строку пред`явлення постанови про накладення штрафу до виконання та порушення державним виконавцем вимог пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII, суд зазначає про таке.

Як видно з матеріалів виконавчого провадження №55270495, державним виконавцем у порядку, встановленому статтею 63 Закону №1404-VIII, вчинено такі дії: 26 квітня 2018 року винесено постанову про накладення на позивача штрафу у сумі 5100,00 грн; 30 березня 2020 року - постанову про накладення штрафу в подвійному розмірі у сумі 10200,00 грн та надіслано до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. 30 березня 2020 року також винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №55270495 на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII, нормами якого установлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

На момент закінчення виконавчого провадження Луцький МЦЗ суму штрафу, визначеного постановою від 26 квітня 2018 року №55270495, не сплатив.

Згідно з пунктом 13 розділу ХІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802; у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2832/5, Інструкція) при виконанні рішення немайнового характеру у разі, якщо боржник самостійно не сплачує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках виконавець примусово стягує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11 частини першої статті 39 Закону, якщо штрафи, накладені на боржника, не стягнуто, постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що виконання постанови про накладення штрафу за несвоєчасне виконання рішення суду немайнового характеру виконується одночасно із виконанням такого рішення, а у разі закінчення виконавчого провадження, зокрема, на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону, якщо штрафи, накладені на боржника, не стягнуто, постанова про накладення штрафу підлягає реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ (не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження). У такому випадку виконання здійснюється в загальному порядку шляхом відкриття виконавчого провадження за постановою про накладення штрафу.

При цьому варто зауважити, що постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21 листопада 2018 року у справі №903/644/16 встановлено, що рішення виконавця про накладення штрафу вважається таким, що пред`явлено до виконання у день прийняття такого рішення. Відповідно постанову про накладення штрафу від 26 квітня 2018 року ВП №55270495 необхідно вважати пред`явленою до виконання цією ж датою 26 квітня 2018 року (а.с.84).

Отже, з урахуванням пункту 13 розділу ІХ Інструкції постанова про накладення штрафу від 26 квітня 2018 року ВП №55270495 є такою, що вже пред`явлена до виконання 26 квітня 2018 року, тим самим перебіг строку пред`явлення цього виконавчого документа до виконання переривається. Оскільки в межах даного виконавчого провадження пред`явлена до виконання 26 квітня 2018 року постанова про накладення штрафу фактично не виконана, то з 30 березня 2020 року (з дня закінчення виконавчого провадження) така постанова як виконавчий документ підлягає виконанню в окремому провадженні. Відтак, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень правомірно 31 березня 2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61676913 з виконання постанови про накладення штрафу від 26 квітня 2018 року ВП №55270495. Таким чином, доводи позивача про неправомірне відкриття провадження за виконавчим документом, строк пред`явлення якого закінчився, є помилковими та спростовуються письмовими доказами, дослідженими судом.

Стосовно посилання позивача на невідповідність дати спірної постанови (31 березня 2020 року), яка надійшла до позивача, даті постанови в автоматизованій системі виконавчих проваджень (07 квітня 2020 року), то суд зазначає, що постанова про відкриття виконавчого провадження з ідентифікатором доступу, зареєстрована у системі, має дату 31 березня 2020 року (як примірник цієї постанови, що був надісланий позивачу). На думку суду, сама по собі невідповідність дати у паперовому примірнику постанови та електронній копії постанови з ідентифікатором доступу (а.с.23-24) постанові без ідентифікатору доступу в автоматизованій системі виконавчих проваджень (а.с.40-41) не є самостійною підставою для скасування постанови, яку прийнято за визначеною Законом процедурою.

Такий висновок ґрунтується на приписах абзацу третього частини п`ятої статті 13 Закону №1404-VIII, відповідно до якого порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Таким чином, суд вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 31 березня 2020 року №61676913 винесена відповідно до закону та в межах повноважень державного виконавця, тому позов задоволенню не підлягає.

За правилами, визначеними статтею 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат у справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 268, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Луцького міського центру зайнятості (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Ярощука, 2, ідентифікаційний код юридичної особи 13352315) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (43021, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Володимирська, 1) про скасування постанови відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя Ж.В. Каленюк