Справа № 826/7577/18
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7577/18 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Суркової Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету оборони України імені І. Черняховського про зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Національного університету оборони України імені І. Черняховського (далі - відповідач, Університет) про зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням заяви від 25 червня 2018 року) зазначає, що 04 червня 2018 року йому була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, у розмірі 56356,70 грн., без врахування строків експлуатації (носіння) речового майна в особливий період.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що особливий період діє на території України від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указа Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014. Рішення про переведення державних інститутів на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Тому, на переконання позивача, розрахунок та виплата грошової компенсації замість речового майна повинна здійснюватись виходячи зі строків експлуатації такого майна в особливий період.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує, що забезпечення речовим майном за нормами забезпечення на особливий період здійснюється для певних категорії військовослужбовців, до складу яких позивач не входить. З огляду на викладене, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що наказом першого заступника Міністра оборони України від 04 травня 2018 року №23 позивача звільнено у запас. Наказом начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського від 25 травня 2018 року №107 позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 05 червня 2018 року.

На реалізацію зазначеного наказа 04 червня 2018 року позивачу перераховано 57214,92 грн. грошової компенсації вартості за неотримане речове майно з відрахуванням податку на військовий збір (1,5 %) 858,22 грн.

Уважаючи, що грошову компенсацію вартості речового майна було розраховано без врахування строків експлуатації (носіння) речового майна в особливий період, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для нарахування та виплати позивачу грошової компенсації вартості речового майна з урахуванням строків експлуатації (носіння) такого в особливий час, відсутні.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців закріплює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями, у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №2011-ХІІ).

Статтею 91 цього закону закріплено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію наведених положень Закону, наказом Міністра оборони України від 29 квітня 2016 року №232, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 травня 2016 року за №768/28898, затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (далі - Інструкція).

Ця Інструкція визначає завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці).

Основним завданням речового забезпечення є задоволення потреб військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили) в обмундируванні, взутті, натільній і теплій білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, спеціальному одязі, спеціальному одязі та спорядженні для виконання спеціальних завдань, предметах індивідуального захисту, тканинах, нагрудних та нарукавних знаках і знаках розрізнення, санітарно-господарському майні, спортивному інвентарі та лазне-пральному обслуговуванні, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань, як у мирний час, так і в особливий період.

Особливості речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період врегульовані положеннями V розділа зазначеної Інструкції.

Так, основною метою речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період є створення умов, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань особливого періоду.

Пунктом 28 цього розділу передбачено, що військовослужбовці, призвані на військову службу за мобілізацією, забезпечуються речовим майном за нормами забезпечення на особливий період.

Відповідно до пункта 35 розділу V Інструкції військовослужбовцям військових частин, навчальних закладів, організацій і установ, які не ведуть бойові дії і не входять до складу бойових угруповань військ (сил), речове майно видається за встановленими строками носіння.

Отже, видача речового майна з врахуванням строків експлуатації (носіння) речового майна в особливий період направлена на забезпечення військовослужбовцями умов, необхідних для успішного ведення військами (силами) бойових дій та виконання інших завдань особливого періоду.

У свою чергу, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він приймав участь у бойових діях або виконував інші завдання, а тому сам лише факт існування особливого періода не призводить до виникнення у нього права на отримання грошової компенсації замість речового майна виходячи зі строків експлуатації (насіння) такого майна в особливий період.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права, із повним дослідженням доказів і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька