Справа № 500/1697/19
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/1697/19 пров. № А/857/861/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів- Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання - Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року у справі № 500/1697/19 за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя в 1-й інстанції - Мірінович У. А.,

час ухвалення рішення - 14.11.2019 року, 10:46 год,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення - 25.11.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - Акціонерне товариство «Тернопільський радіозавод «Оріон» звернулося в суд з позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Тернопільській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: № 3, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені в розмірі 204143,28 грн, в тому числі 53506,14 грн за штрафними (фінансовими) санкціями та 4138,14 грн пені, та № 3 від 19 квітня 2019 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені в розмірі 2134098,98 грн, в тому числі 535934,88 грн за штрафними (фінансовими) санкціями та 42390,09 грн пені.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що податкові зобов`язання з військового збору, в тому числі з податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) були сплачені позивачем відповідно до вимог ст. 168 ПК України. Кошти, які були сплачені позивачем за призначенням платежу з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року з військового збору, в тому числі з ПДФО, згідно з ст. 168 ПК України мали бути зараховані у відповідному періоді сплати. Разом з тим, відповідно до ст. 129 ПК України нарахування пені розпочинається від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов`язання. Однак відповідач нарахував пеню з першого календарного дня, а не робочого, внаслідок чого виникла різниця у днях по нарахуванню пені і, відповідно, збільшено суму пені. Крім того, апелянт зазначає, що розрахунок штрафних (фінансових) санкцій, донарахованих сум податків, зборів (обов`язкових платежів) за порушення податкового законодавства за результатами перевірки АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» є протиправним, оскільки такий розрахунок здійснено за звітний (податковий) період 01 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року, а перевірці підлягав період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року. Крім того, щодо сплати податку з доходів фізичних осіб, то суд першої інстанції не врахував, що такий податок сплачено позивачем у сумі 5400 грн у встановленні податковим законодавством терміни - 13 вересня 2017 року, що підтверджується відповідним платіжним дорученням. При цьому, апелянт зазначає, що помилкове визначення коду бюджетної класифікації у платіжному дорученні під час сплати суми податкового зобов`язання не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов`язання у визначений законодавством строк, а тому немає підстав для застосування штрафних (фінансових) санкцій відповідно до п. 126.1 ст. 126 ПК України, а також нарахування пені. Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судові засідання призначалися на 18 березня 2020 року, 08 квітня 2020 року, 13 травня 2020 року, однак відкладалися у зв`язку із клопотаннями сторін про запровадження карантину.

У судове засідання 27 травня 2020 року учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, повторно подали клопотання про відкладення розгляду справи із покликанням на запровадження в Україні карантину.

За результатами розгляду вказаних клопотань колегія суддів ухвалила їх відхилити, оскільки поверхневі та загальні покликання на умови карантину не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи. Також рекомендація Ради суддів України (лист № 9-рс-186/20 від 16 березня 2020 року) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами.

Крім того, апеляційний суд вже відкладав розгляд справи для забезпечення участі сторін в судовому засіданні, однак сторонами не було вжито будь-яких заходів для участі в розгляді справи, зокрема, не заявлено клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції тощо.

Також відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача (його представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.

У протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

Крім того, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі "Varela Assalino contre le Portugal" (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Таким чином, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1 ст. 75, ст. 75, п. 82.1 ст. 82 ПК України, згідно з наказом № 362 від 20 лютого 2019 року та відповідно до направлення № 688 від 05 березня 2019 року провів документальну планову виїзну перевірку АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» з питань правильності обчислення, повноти та своєчасності внесення до бюджету сум податку на доходи фізичних осіб за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року, та військового збору за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року.

Перевірка проводилась у період з 05 березня 2019 року по 19 березня 2019 року з відома генерального директора АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» Козіброди Я. І. та в присутності головного бухгалтера Ізьо О. С.

За результатами перевірки складено акт від 26 березня 2019 року № 357/19-00-13-03/22607719, в якому встановлено такі порушення позивача:

- пп. 162.1.3 п. 162.1 ст. 162, п. 171.1 ст. 171, пп. «а» п. 176.2 ст. 176 ПК України, а саме: несвоєчасна сплата податку на доходи фізичних осіб до бюджету за період з 30 листопада 2016 року по 27 грудня 2018 року, в результаті чого донараховано пеню в сумі 42390,09 грн;

- пп. 14.1.156 та пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14, п. 31.1 ст. 31, п. 54.2 ст. 54, пп. 54.3.5 п. 54.3 ст. 54, абзацу другого п. 57.1 ст. 57, п. 131.2 ст. 131, пп. 168.1.1, пп. 168.1.2, пп. 168.1.4 - 168.1.6 п. 168.1 ст. 168, пп. «а», пп. «г» п. 176.2 ст. 176 розділу IV ПК України, а саме: не сплачено податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб до бюджету в сумі 1555774,01 грн;

- пп. 168.1.1, пп. 168.1.2, пп. 168.1.4 - 168.1.6 п. 168.1 ст. 168, пп. «а», пп. «г» п. 176.2 ст. 176 розділу IV ПК України, а саме: несвоєчасно перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб за період з 30 листопада 2016 року по 27 грудня 2018 року, внаслідок чого застосовуються штрафні санкції;

- пп. «б» п. 176.2 ст. 176 розділу IV ПК України, п. 1.1, п. 1.2 розділу І, п. 3.2, п. 3.3, п. 3.6 розділу ІІІ наказу Міністерства фінансів України № 4 від 13 січня 2015 року «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма № 1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку», а саме: у податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку за ІІ квартал 2018 року виявлено методологічну помилку в графі 2 поданих звітів відображено недійсний податковий номер фізичної особи, а саме: податковий номер фізичної особи (РНОКПП НОМЕР_1 ) - не дійсний (код помилки 99), у ІІІ кварталі 2018 року виявлено методологічну помилку в графі 2 поданого звіту відображено недійсний податковий номер фізичної особи, а саме: податковий номер фізичної особи (РНОКПП НОМЕР_2 ) - не дійсний (код помилки 99), також у ІІІ кварталі 2018 року виявлено методологічну помилку в графі 2 поданого звіту відображено недійсний податковий номер фізичної особи, а саме: податковий номер фізичної особи (РНОКПП 24584810) - не дійсний (код помилки 99);

- пп. 1.1 - 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення ПК України, а саме: несвоєчасно перераховано (сплачено) військовий збір за період з 30 липня 2016 року по 28 грудня 2018 року, внаслідок чого донараховано пеню на загальну суму 4138,14 грн;

- пп. 168.1.1, пп. 168.1.2, пп. 168.1.4 - 168.1.6 п. 168.1 ст. 168, пп «а» п. 171.2 ст. 171, пп «а» п. 176.2 ст. 176 розділу IV, пп. 1.1 - 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення ПК України, а саме: не сплачено податкове зобов`язання з військового збору до бюджету у сумі 146499 грн;

- пп. 168.1.1, пп. 168.1.2, пп. 168.1.4 - 168.1.6 п. 168.1 ст. 168, пп «а», «г» п. 176.2 ст. 176 розділу IV ПК України, а саме: несвоєчасно перераховано до бюджету військовий збір за період з 30 липня 2016 року по 28 грудня 2018 року , внаслідок чого застосовано штрафні санкції.

Не погоджуючись із висновками акта перевірки 26 березня 2019 року, позивач подав на нього заперечення начальнику ГУ ДФС у Тернопільській області, в якому просив визнати неправомірним та скасувати акт перевірки в частині висновків щодо сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Згідно з листом № 1917/10/19-00-13-05/9474 від 18 квітня 2019 року постійною комісією з розгляду спірних питань ГУ ДФС у Тернопільській області прийнято рішення про залишення висновків акта перевірки без змін.

19 квітня 2019 року відповідач на підставі акта перевірки від 26 березня 2019 року № 357/19-00-13-03/22607719 прийняв податкові повідомлення - рішення форми "Д":

- № 3, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені в розмірі 204143,28 грн, в тому числі 53506,14 грн за штрафними (фінансовими) санкціями та 4138,14 грн пені;

- № 3, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені в розмірі 2134098,98 грн, в тому числі 535934,88 грн за штрафними (фінансовими) санкціями та 42390,09 грн пені.

16 травня 2019 року на вказані податкові повідомлення-рішення позивач подав скаргу до Державної фіскальної служби України.

Рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 04 липня 2019 року податкові повідомлення-рішення № 3 та № 3 від 19 квітня 2019 року залишено без змін, а скаргу АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» - без задоволення.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було порушено вимоги податкового законодавства щодо сплати (перерахування) податку з доходів фізичних осіб та військового збору, що підтверджується актом перевірки від 26 березня 2019 року № 357/19-00-13-03/22607719, тому податкові повідомлення-рішення № 3 та № 3 від 19 квітня 2019 року прийняті відповідачем обгрунтовано та скасуванню не підлягають.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з пп. 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення ПК України платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені ст. 176 цього Кодексу. Платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст. 163 цього Кодексу.

Пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України передбачає, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (пп. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК України).

Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду (пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168 ПК України).

Згідно з пп. «а» п. 176.2 ст. 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Відповідно до пп. 126.1 п. 126 ПК України у разі, якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

- при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з акта перевірки від 26 березня 2019 року № 357/19-00-13-03/22607719, заборгованість з військового збору у позивача станом на 31 грудня 2018 року становить 165276,45 грн. Однак у цю суму (165276,45 грн) включено нарахований військовий збір за грудень 2018 року в сумі 18777,45 грн, за яким граничний термін сплати настає в січні 2019 року.

Тобто, сума несплаченого податкового зобов`язання з військового збору станом на 31 грудня 2018 року становить 146499 грн (165279,45 грн - 18777,45 грн = 146499 грн).

Також з матеріалів справи вбачається, що перевіркою встановлено факт несвоєчасного перерахування до бюджету військового збору за період з 30 липня 2016 року по 28 грудня 2018 року, внаслідок чого застосовано штрафні санкції в розмірі 53506,14 грн та нараховано пеню за несвоєчасно перерахований до бюджету військовий збір у сумі 4138,14 грн.

Аналізуючи наведені вище правові норми та фактичні обставини справи, а також враховуючи те, що позивачем допущено порушення вимог податкового законодавства щодо сплати податкового зобов`язання з військового збору в період, що охоплювався перевіркою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що податкове повідомлення-рішення від 19 квітня 2019 року № 3 прийнято відповідачем правомірно.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 19 квітня 2019 року № 3, то колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пп. 162.1.3 п. 162.1 ст. 162 ПК України платником податку є податковий агент.

Згідно з пп «а» п. 176.2 ст. 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Відповідно до пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством.

Підпункт 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України передбачає, що податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п. 31.1 ст. 31 ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

Згідно з пп. 54.3.5 п. 54.3 ст. 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок щодо утримання податків у джерела виплати, в тому числі податкового агента, свідчать про порушення правил нарахування, утримання та сплати до відповідних бюджетів податків і зборів, передбачених цим Кодексом, у тому числі податку на доходи фізичних осіб таким податковим агентом.

Відповідно до п. 131.2 ст. 131 ПК України при погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, в наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу зараховуються в рахунок пені.

Ст. 168 ПК України передбачає, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Якщо оподатковуваний дохід надається у негрошовій формі чи виплачується готівкою з каси податкового агента, податок сплачується (перераховується) до бюджету протягом трьох банківських днів з дня, що настає за днем такого нарахування (виплати, надання). Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Відповідно до пп. «а» п. 176.2 ст. 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Як вже зазначалося вище, відповідно до пп. 126.1 п. 126 ПК України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

- при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, заборгованість позивача з податку на доходи фізичних осіб станом на 31 грудня 2018 року становить 1765003,76 грн. Однак у зазначену суму заборгованості (1765003,76 грн) включено нарахований ПДФО за грудень 2018 року в сумі 209229,75 грн, за яким граничний термін сплати настає у січні 2019 року.

Тобто сума несплаченого податкового зобов`язання з ПДФО станом на 31 грудня 2018 року становить 1555774,01 грн. (1765003,76 грн - 209229,75 грн = 1555774,01 грн).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не сплачено податкове зобов`язання з ПДФО за період з 30 листопада 2016 року по 27 грудня 2018 року, внаслідок чого застосовано штрафні санкції в розмірі 535934,88 грн, та за несвоєчасну сплату ПДФО до бюджету за період з 30 листопада 2016 року по 27 грудня 2018 року нараховано пеню в сумі 42390,09 грн.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що податкове повідомлення-рішення відповідача від 19 квітня 2019 року № 3, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені в розмірі 2134098,98 грн, в тому числі 535934,88 грн за штрафними (фінансовими) санкціями та 42390,09 грн пені, є правомірним.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, доводи апеляційної скарги щодо протиправності розрахунку штрафних санкцій та пені не мають належного законодавчого обґрунтування та є помилковими, тому колегія суддів до уваги їх взяти не може.

Зокрема, помилковими є доводи позивача, що відповідач всупереч вимогам п. 129.1 ст. 129 ПК України нарахував пеню з першого календарного дня, а не робочого, внаслідок чого виникла різниця у днях по нарахуванню пені і відповідно збільшено суму пені. Судом встановлено, що 03 травня 2018 року (перший день нарахування пені) згідно з календарем за 2018 рік був робочим днем, тому нарахування пені здійснено відповідачем відповідно до вимог ПК України.

Доводи апелянта щодо віднесення суми 5400 грн згідно з платіжним дорученням № 1620 від 13 вересня 2017 року до нез`ясованих платежів, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення таких доводів позивача та вважає, що платник податків при оплаті неправильно (не в повній мірі) зазначив призначення платежу, що не дозволяє його ідентифікувати. Оскільки зарахування платежів відбувається в автоматичному порядку, та у зв`язку з наявною похибкою, системою вірно зараховано такий платіж до нез`ясованих, а у відповідача в свою чергу були відсутні правові підстави для зарахування такого платежу; крім того, жодних доказів на підтвердження того, що позивач звертався до відповідача про зарахування коштів за правильним призначенням не надано.

Також колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів при цьому враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року у справі № 500/1697/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О. І. Мікула
Судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 01 червня 2020 року.