Справа № 340/1194/20
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/1194/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Хилько Л.І., розглянув в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградські й області (відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 (далі - третя особа), про визнання рішення протиправним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач (через представника) звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ від 23.03.2020 року №11-4569/14-20-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" ОСОБА_2 , у частині земельної ділянки площею 2,00 га, зазначеної позивачем на графічних матеріалах, поданих разом із заявою від 30.01.2020 р. про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, яка знаходиться у межах земельної ділянки загальною площею 21,0948 га, кадастровий номер: :02:000:2024, яка знаходиться на території Черемпільської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області.

В обґрунтування позовних вимог зазначає те, що спірний наказ відповідача не відповідає принципам управлінської діяльності, закріпленим у частині другій статті 2 КАС України, що в свою чергу призвело до порушення законного інтересу позивача направленого на отримання земельної ділянки у власність згідно з встановленою законом процедурою. Відтак, вказане рішення має бути визнане протиправним і скасоване.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву та просив суд в її задоволенні відмовити, обґрунтовуючи це тим, що в ході перевірки поданих третьою особою матеріалів Управлінням встановлено, щодо такі надані в повній мірі у відповідності до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України, у результаті чого було видано спірний наказ (а.с.59-62).

Представник позивача відповідь на відзив не подавав.

Третя особа також не подавала до суду свої пояснення (заперечення) по суті позовних вимог.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши наявні в справі документи та матеріали суд дійшов наступних висновків.

Встановлено, що 30.01.2020 р. позивач звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га на території Чемерпільської сільради Гайворонського району Кіровоградської області. До такої заяви додано графічні матеріали щодо бажаного розташування земельної ділянки.

Наказом від 27.02.2020 р. №11-2890/14-20-СГ відмовлено у наданні такого дозволу (а.с.7-8).

Не погоджуючись з такою відмовою позивач звернулася до суду з адміністративним позовом (а.с.9-14).

За таким позовом ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 р. відкрито провадження у справі №340/1040/20 (а.с.15).

Станом на день розгляду справи рішення суду у справі №340/1040/20 не ухвалено.

Однак, як було встановлено позивачем, на підстав заяви третьої особи (зареєстрована в Управлінні 03.03.2020 №К-3520/0/16-20) спірним наказом від 23.03.2020 №11-4569/14-20-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", третій особі надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Чемерпільської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області. Орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га, в тому числі: 2,0000 га - рілля, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (а.с.16-17).

Як зазначає позивач, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення третій особі земельної ділянки у власність надано за рахунок тієї ж земельної ділянки, яка була зазначена позивачем як бажана на графічних матеріалах, поданих разом із заявою від 30.01.2020 р.. Таким чином, наказ від 23.03.2020 №11-4569/14-20-СГ про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відносно однієї і тієї ж земельної ділянки, яку має намір отримати у власність позивач, оскільки звернувся з відповідною заявою раніше ніж інші особи, порушує її права та законні інтереси, а тому вони підлягають захисту у судовому порядку.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України Конституційний Суд України у Рішенні від 14.12.2011 року №19-рп/2011 зазначав, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно зі частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні суд зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У постанові Верховного Суду України від 23.05.2017 р. у справі №800/541/16 було підкреслено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Спірним у справі є правомірність прийнятого відповідачем наказу від 23.03.2020 року №11-4565/14-20-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" (а.с.17).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.14 Конституції України та ст.373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Ст.3 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно частини 1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частина 2 ст.116 Земельного кодексу України передбачає, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки),індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За правилами ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №545/808/17.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження недотримання відповідачем вищенаведених норм чинного законодавства при наданні третій особі дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Фактично, у справі виникла ситуація, коли на одну й ту саму земельну ділянку претендують дві особи

Разом із тим, суд звертає увагу, що передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до вимог статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому надання тотожних дозволів щодо розробки проекту землеустрою на одну й ту саму земельну ділянку не порушує права іншої особи.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 березня 2018 року у справі № 463/3375/15-а (провадження К/9901/15205/18), зазначивши, що особи мають рівне право розробити проекти землеустрою, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, що отримує право власності або користування (оренду) на ділянку. У суб`єкта владних повноважень не має підстав вважати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Верховний Суд у постанові від 05 березня 2019 року у справі № 360/2334/17 також вказував на те, що чинним законодавством не визначено такого стану земельної ділянки як перебування її у стані "відведення" та не передбачено відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою у зв`язку із наданням такого дозволу іншій особі. Рішення відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність не порушують прав та законних інтересів позивача у спірних відносинах, оскільки не встановлюють обмежень щодо реалізації права на отримання у встановленому законом порядку дозволу на розробку проекту землеустрою щодо цих земельних ділянок.

Крім того, як вбачається з положень статті 79-1 Земельного кодексу України, метою надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок є формування земельної ділянки, яке полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Отже, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. При цьому, не суттєво за чиїм замовленням такий проект буде розроблено. Закон не виключає ситуації, коли проекти одночасно розробляються різними замовниками.

Під час розробки проекту, серед іншого, визначаються (узгоджуються) межі земельної ділянки та з`ясовується наявність правових та фактичних перешкод для надання її у власність, зокрема спірність прав щодо ділянки. Зазначені обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердження проекту та надання земельної ділянки у власність, а не на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

При цьому, право власності на земельну ділянку (право користування, оренди) виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 Земельного кодексу України).

Застосовуючи цей підхід в контексті обставин справи, суд вважає, що наказ від 23.03.2020 року №11-4569/14-20-СГ про надання третій особі дозволу на виготовлення документації із землеустрою не порушує права та законні інтереси позивача. Те, що було задоволено не її заяву, а заяву іншої особи, не виключає можливість захисту законного інтересу як в судовому порядку, так і на стадії розробки проекту відведення спірної земельної ділянки та на стадії його затвердження. Водночас законний інтерес позивача полягає саме в отриманні земельної ділянки у власність, а не в позбавленні такого права іншої особи.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог (ч.2 ст.9 КАС України).

Згідно частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підставі вищевказаного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені ст.ст.255, 295 КАС України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня отримання його копії.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Л.І. Хилько