Справа № 360/5038/19
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2020 року справа №360/5038/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Арабей Т.Г., Ястребової Л.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі №360/5038/19 (головуючий І інстанції Шембелян В.С.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відрахування суми військового збору з нарахованої позивачу при звільненні з військової служби компенсації вартості за неотримане речове майно;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 відшкодувати суму військового збору, яку утримано при звільненні з військової служби з нарахованої компенсації за недоотримання речового майна, як компенсацію за неотримане речове забезпечення в сумі 256,15 грн;

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 17.05.2017 по 04.06.2019;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 17.05.2017 по 04.06.2019, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з серпня 2016 року по 12 серпня 2019 року;

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з жовтня 2018 року по червень 2019 року;

-зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з жовтня 2018 року по червень 2019 року;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 05.06.2019 по 28.11.2019 включно у сумі 97382 грн без утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року зупинено провадження по справі до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі № 810/451/17.

Не погодившись з ухвалою про зупинення провадження по справі позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу та поновити провадження по справі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Зазначає, що предметом спору у цій справі є, зокрема, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, яку відповідач повинен був виплатити при відсутності спору про його розмір на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України.

Між тим, предметом спору у справі №810/451/17 є стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який відповідач повинен був виплатити звільненому працівнику після виконання судового рішення по справі №826/5898/16 на підставі ч.2 ст.117 КЗпП.

З аналогічних підстав є предмет спору і по справі №821/1083/17, переданої на розгляд ВП ВС, на яку посилається суд першої інстанції в ухвалі про зупинення провадження.

Отже, правовідносини у вищезазначених справах, які перебувають на теперішній час у провадженні ВП ВС, не є тотожними правовідносинам у цій справі №360/5038/19, яка є типової до справи №825/598/17, по якій Верховним Судом викладено правові висновки в постанові від 31.10.2019 року.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, до суду не з`явилися, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №810/451/17 за позовом особи до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, справу також передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

За встановлених Верховним Судом в цих справах обставин, мається різне тлумачення і застосування судами положень статті 117 КЗпП, що зумовлено неоднаковою правозастосовною практикою Верховного Суду України і практикою Верховного Суду щодо трактування положень вказаної статті та їхніх підходів до застосування її положень за схожих правових ситуацій.

Оскільки, колегія суддів Касаційного адміністративного Суду у складі Верховного Суду висловила намір відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 11 грудня 2019 року прийняла справу №810/451/17 до розгляду.

Суд першої інстанції зупиняючи провадження у цій справі № 360/5038/19 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі № 810/451/17, виходив з тотожності предмету розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 та у справах, переданих до розгляду ВП ВС, а саме - не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені строки, визначені ст.116 КЗпП, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оцінка суду.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд має право зупинити провадження у справі в разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.

Ухвала Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №810/451/17, до набрання законної сили рішенням у якій зупинив суд першої інстанції провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , свідчить про наступне.

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 57919,68 грн за період з 25 березня 2016 року по 28 грудня 2016 року.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 17 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2017 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що до спірних правовідносин положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) не застосовуються. При цьому апеляційний суд зазначив, що вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, присуджена судом після встановлення під час розгляду трудового спору факту порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, має іншу правову природу і за своєю суттю є відповідальністю роботодавця перед працівником за порушення його трудових прав, та стягнення коштів, присуджених позивачу судовим рішенням у справі № 826/5898/16, має здійснюватись на загальних підставах, зокрема, добровільно або якщо боржник відмовляється здійснити перерахунок відповідних сум - у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». У порядку цього ж Закону має вирішуватися питання відповідальності боржника за несвоєчасне виконання (виконання не у повному обсязі) рішення суду про стягнення середнього заробітку.(…)

Касаційна скарга обґрунтована, зокрема, тим, що факт протиправної невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні встановлено судовим рішенням у справі № 826/5898/16. Вихідну допомогу за цим судовим рішенням позивачу виплатили 28 грудня 2016 року. З посиланням на статті 116, 117 КЗпП позивач зазначив, що період затримки розрахунку при звільненні треба обчислювати з 24 березня 2016 року, дати його звернення за розрахунком, до 28 грудня 2016 року - дати фактичної виплати вихідної допомоги.

Скаржник зазначив, що такий підхід відповідає правовій позиції, яку висловив Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року № 21-1765а15, висновки якого суди нижчих інстанцій, відповідно до статті 244-2 КАС України (у попередній редакції) повинні враховувати при вирішення спорів. У цій справі суди попередніх інстанцій відступили від висновку Верховного Суду України і, на думку позивача, зробили це безпідставно. Натомість суд апеляційної інстанції при розгляді цієї справи взяв до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України», однак не пояснив, чому він застосовує правозастосовну практику цього Суду у справі, яка стосується тлумачення норм національного законодавства (статей 116, 117 КЗпП) і не містить тлумачення і застосування норм Конвенції, адже саме в цій частині рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.(…)

У постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року (№ 21-1765а15) зазначено, що відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначає, що правовий висновок Верховного Суду України у справі № 21-1765а15 є застосовним до спірних правовідносин у справі № 810/451/17, однак, на думку колегії, цей правовий висновок Верховного Суду України не узгоджується з підходами (поглядами) Європейського суду з прав людини щодо тлумачення і застосування положень статті 117 КЗпП, висловленими у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02; рішення від 08 квітня 2010 року), фактичні обставини якої за суттю теж є подібними до обставин справи № 810/451/17.

В аспекті спірних правовідносин колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вважає, що слушним був би висновок, за яким у зв`язку з прийняттям судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсацію у роботодавця (колишнього) виникає обов`язок виконати це судове рішення і на правовідносини, які виникають у зв`язку з таким виконанням, положення статей 116, 117 КЗпП не поширюються.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , обґрунтував свої позовні вимоги тим, зокрема, що наказами відповідача його було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 04.06.2019 року. Проте, остаточний розрахунок був здійснений тільки 29.10.2019 року. Тому, відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, на думку позивача, він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Підсумовуючи викладене, суд звертає увагу суду першої інстанції, що правовідносини у справі за позовом ОСОБА_1 , не є подібними правовідносинам у справі №810/451/17, що розглядається Великою Палатою Верховного Суду, оскільки в ній йдеться про застосування приписів ст.ст.116,117 КЗпП в зв`язку з прийняттям судового рішення та виникненням обов`язку у роботодавця виконати це судове рішення.

Враховуючи положення п. 5 ч. 2 ст. 236 КАС України, підстави для зупинення провадження у даній справі відсутні, оскільки правовідносини у справі №810/451/17, що перебуває на розгляді у Великій Палаті Верховного Суду, не є подібними правовідносинам за позовом ОСОБА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для зупинення провадження у справі.

Відповідно до статті 320 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, суд апеляційної інстанції скасовує її і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, якщо визнає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що судом першої інстанції не правильно встановлені обставини справи та постановлено ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню (суд апеляційної інстанції не має повноважень поновлювати провадження по справі, зупинене судом першої інстанції) а ухвала суду першої інстанції про зупинення провадження - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 320, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі №360/5038/19 задовольнити.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі №360/5038/19 скасувати.

Справу №360/5038/19 (головуючий І інстанції Шембелян В.С.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії направити до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 02 червня 2020 року та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено та підписано 02 червня 2020 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді Т.Г. Арабей

Л.В. Ястребова