Справа № 554/9074/17
Суддя: Савченко А. Г.
Дата ухвалення: 2020-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 29.05.2020 Справа № 554/9074/17
Провадження № 6-а/554/22/2020
У Х В А Л А

29 травня 2020 року суддя Октябрського районного суду м. Полтави Савченко А. Г., розглянувши у письмовому провадженні заяву ОСОБА_1 про встановлення способу виконання рішення,

в с т а н о в и в :

Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2017 року (в редакції ухвали від 06 березня 2018 року) позов ОСОБА_1 до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку раніше призначеної пенсії. Скасовано рішення Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області № 90 від 18 жовтня 2017 року. Зобов`язано Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести перерахунок раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (№1789-ХII на час призначення пенсії), починаючи з 1 вересня 2017 року, виходячи з розрахунку 90 відсотків від суми місячної заробітної плати на підставі довідки прокуратури Полтавської області від 14.09.2017 року №18-361/вих17 без обмеження її максимального розміру, та здійснити відповідні виплати з урахуванням виплачених сум.

Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року роз`яснено Головному управлінню Пенсійного фонду України в Полтавській області, що на підставі постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2017 року в даній справі необхідно провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки прокуратури Полтавської області від 14 вересня 2017 року № 18-361/вих17, без обмеження її граничного розміру та без обмеження всіх складових заробітної плати, зазначених у вказаній довідці, без застосування максимальної величини єдиного внеску, а також здійснити відповідні виплати з урахуванням виплачених сум.

До суду звернувся позивач із заявою, в якій просить суд встановити спосіб виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2017 року та ухвали від 14 лютого 2020 року в адміністративній справі № 554/9074/17 шляхом : зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити виплату ОСОБА_1 суми недоплаченої частини розміру пенсії за період з 01 вересня 2017 року по 01 березня 2020 року однією сумою без застосування норм постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649 та Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого цією постановою, чи інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, які надають боржнику можливість для відстрочення чи розстрочення виплат.

В обґрунтування заяви представником позивача зазначено, що пенсійним органом не виконано постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2017 року та ухвалу від 14 лютого 2020 року в адміністративній справі № 554/9074/17 в повному обсязі, що є підставою для встановлення способу виконання рішення в порядку статті 378 КАС України.

Розглянувши подану заяву та матеріали адміністративної справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 378 КАС України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Положеннями ч.ч. 2 та 3 ст. 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України (обов`язковість судових рішень).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Зазначені приписи чинного законодавства свідчать, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Разом з тим, суд звертає увагу, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Вказане кореспондується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).

Також, засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 року у справі «Аксой проти Туреччини», п. 95).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003).

Крім того, у рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі №0840/3112/18, яка враховується судом при розгляді даної справи відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, суд відзначає наступне.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).

Отже, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, саме на стадії виконавчого провадження мають бути остаточно відновлені порушені права позивача (стягувача).

Враховуючи, що в межах даної справи розглядається питання стосовно порушення прав позивача щодо перерахунку та виплати пенсії, слід враховувати, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Конституційне поняття «закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

При цьому, відповідно до положень Конституції України, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Також, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд зазначає, що постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2017 року у цій справі у визначеному законом порядку не оскаржене та набрала законної сили 30 січня 2018 року.

Зворотна дія нормативно-правового акта у часі це дія нового нормативно-правового акта на факти та відносини, що мали місце до набуття ним чинності.

Цей принцип закріплений в ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Виходячи з цього принципу, суд вважає, що зворотна дія в часі закону чи іншого нормативно-правового акта полягає в тому, що його юридична обов`язковість поширюється на факти, які виникли до набрання ним чинності, причому саме з моменту їх виникнення. Санкції ж юридичних норм, котрі пом`якшують чи скасовують відповідальність особи, зворотну дію мають.

Так, постанова Кабінету Міністрів України № 649 від 22 серпня 2018 року, яка набрала законної сили 28 серпня 2018 року регулює питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, проте норми і положення вказаної постанови не поширююється на виконнання рішень, що набрали законної сили до вказаної дати, а тому не поширюється на позивача.

Суд зазначає, що саме з вини відповідача судове рішення, що набрало законної сили, належним чином виконано не було.

Невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, порушує право позивача на належний рівень пенсійного забезпечення.

Право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Невиплачуючи нараховану позивачеві різницю недоотриманої пенсії з урахуванням вже проведених виплат, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Законодавством не передбачено виплати пенсії, належної позивачу частинами, а отже належним виконанням судового рішення у даному випадку є саме виплата перерахованої суми пенсії позивачу однією сумою.

Аналізуючи встановлені судом обставини у поєднанні з наведеними нормативними положеннями, суд приходить до висновку про обґрунтованість та задоволення заяви позивача про встановлення способу виконання рішення відповідно до статті 378 КАС України в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити виплату ОСОБА_1 суми недоплаченої частини розміру пенсії за період з 01 вересня 2017 року по 01 березня 2020 року однією сумою без застосування норм постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649 та Порядоку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого цією постановою, чи інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, які надають боржнику можливість для відстрочення чи розстрочення виплат.

Керуючись статтями 14, 248, 256, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 про встановлення способу виконання рішення задовольнити.

Встановити спосіб виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2017 року та ухвали від 14 лютого 2020 року в адміністративній справі № 554/9074/17 шляхом : зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити виплату ОСОБА_1 суми недоплаченої частини розміру пенсії за період з 01 вересня 2017 року по 01 березня 2020 року однією сумою без застосування норм постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649 та Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого цією постановою, чи інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, які надають боржнику можливість для відстрочення чи розстрочення виплат.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя А. Г. Савченко