Справа № 520/10803/19
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 р.Справа № 520/10803/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Білова О.В., м. Харків) від 15.01.2020 року (повний текст складено 27.01.2020 року) та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Білова О.В., м. Харків) від 24.01.2020 року (повний текст складено 31.01.2020 року) по справі № 520/10803/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 04/1-341632 від 29.07.2019 р. про скасування громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну, скасування посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 від 23.07.2008 р. та посвідки на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 від 30.05.2019 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням ВГІРО ГУ МВС України в Харківський області 23.07.2008 р. на підставі Закону України "Про імміграцію" позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну як чоловіку іммігранта та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні. 30.05.2019 р. позивач рішенням ГУ ДМС України в Харківській області документований новою посвідкою на постійне проживання в Україні у зв`язку із обміном посвідки від 23.07.2008 р. Від ГУ ДМС України в Харківський області, на адвокатський запит представника позивача від 05.09.2019 р., отримано письмову відповідь від 17.09.2019 р., в якій зазначено, що щодо гр. В`єтнаму ОСОБА_1 прийнято рішення про скасування дозволу па імміграцію в Україну. Так, на думку позивача та його представника, рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 04/1-341632 від 29.07.2019 р. про скасування громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на імміграцію в Україну, скасування посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 від 23.07.2008 р. та посвідки на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 від 30.05.2019 р. є протиправним, прийнятим з грубим порушенням законодавства України, порушує права, свободи та законні інтереси позивача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 року по справі № 520/10803/19 позовні вимоги задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 04/1-341632 від 29.07.2019 про скасування громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на імміграцію в Україну, скасування посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 від 23.07.2008 та посвідки на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 від 30.05.2019 р. Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 у розмірі 768,40 грн.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2020 року по справі № 520/10803/19 стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, на користь ОСОБА_1 у розмірі 3250,00 грн.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач не погодився з додатковим рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просив додаткове рішення скасувати та вирішити питання про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 6900,00 грн., посилаючись на обставини, викладені в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача на рішення суду, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу позивача на додаткове рішення не подав.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги на рішення суду та доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду та відзив на апеляційну скаргу відповідача, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області із заявою від 16.07.2008 р. про отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Підставою отримання дозволу на імміграцію в Україну позивач зазначив шлюб із громадянкою СРВ ОСОБА_2 , укладений у 1998 році, яка має посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 03.07.2006 р., що підтверджується його заявою від 16.07.2008 р. та висновком, затвердженим 23.07.2008 р. начальником УГІРФО ГУМВС України в Харківській області Токаревим І.В. (а.с. 48-49, 64).

Громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 був наданий дозвіл на імміграцію в Україні та 23.07.2008 р. позивача документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , терміном дії - безстроково (а.с. 65, 25).

З позовної заяви та висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину СРВ ОСОБА_1 від 29.07.2019 р. вбачається, що 30.05.2019 р. рішенням ГУ ДМС України в Харківській області позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні з безконтактним електронним носієм № 900012040, у зв`язку з обміном.

Разом із відзивом на позов представник відповідача надала висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , затверджений 29.07.2019 р. начальником ГУ ДМС України в Харківській області Тімоновим О.В., з якого вбачається, що головним спеціалістом відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській області Головченко Ю.О., розглянувши із урахуванням вимог пунктів 21, 22 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданням про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (зі змінами, далі - Порядок провадження), матеріали справи про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - встановлено, що Згідно висновку та матеріалів справи № 341632 громадянин СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Бак Нінь, Соціалістичної Республіки В`єтнам, прибув в Україну в 2005 році з метою навчання. 16.07.2008 іноземний громадянин звернувся з заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 України "Про імміграцію) як чоловік іммігрантки (дружина-громадянка СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 видана 03.07.2006 ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області, свідоцтво про шлюб видане 15.02.1998, селище Чі Фионг , провінція/місто Бак Нінь). Рішенням ГУМВС України в Харківській області від 23.07.2008 громадянину СРВ ОСОБА_1 було надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , терміном дії - безстроково. 30.05.2019 рішенням ГУ ДМС України в Харківській області ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні з безконтактним електронним носієм № 900012040, у зв`язку з обміном. 25.06.2019 до ГУ ДМС України в Харківській області надійшло повідомлення з ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області (№ 8101.6.1/18002-19) щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію гр. СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її сину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі пунктів 1, 6 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію) скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 03.07.2006. Видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 03.07.2006 та серії НОМЕР_6 від 19.07.2012 скасовані на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321. Так чином, громадянин СРВ ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну на підставі документів, які втратили чинність. Пунктом першим частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" визначено, що дозвіл на імміграцію в Україну може бути скасовано у разі, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Вимоги пунктів 21, 22 Порядку провадження встановлено, зокрема, що питання щодо скасування дозволу мають право порушити ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Відповідно до пункту 1 підпункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок оформлення), посвідка на постійне проживання скасовується у разі скасування дозволу на імміграцію відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію", а також вилучається, визнається недійсною та знищується.

На підставі викладеного головний спеціаліст відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській області Головченко Ю.О. прийшов до висновку про наявність підстав для скасування рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 23.07.2008 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про скасування, визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, виданої на підставі цього дозволу посвідки на постійне проживання в Україну серії НОМЕР_1 від 23.07.2008 та № НОМЕР_2 від 30.05.2019.

На підставі зазначеного висновку відповідачем прийнято рішення від 29.07.2019 № 04/1-341632 про скасування дозволу на імміграцію громадянці СРВ ОСОБА_1 на підставі п.п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію". Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача, Чорнодуб М.А. , фактичним нормативним обґрунтуванням прийнятого спірного рішення є приписи п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію". Посилання в рішення на п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" представник відповідача пояснити не змогла, у поданому відзиві та усних поясненнях в судовому засіданні не змогла назвати, яку саме норму закону було застосовано як відсильну відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Не погодившись з прийнятим органом ДМС України рішенням, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що відсутні будь-які обставини, які свідчать про надання позивачу у 2008 році дозволу на імміграцію на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що 25.06.2019 р. до Головного управління Державної міграційної служби України надійшло повідомлення з ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію гр. СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дружини позивача) та її сину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі пунктів 1, 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в України, виданий 03.07.2006 р.

Таким чином, громадянин СРВ ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну на підставі документів, які втратили чинність. Зазначив, що на момент прийняття рішення ГУ ДМС України в Харківській області про скасування посвідки на постійне проживання громадянину ОСОБА_1 , рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну його дружини ОСОБА_2 від не було оскаржено в судовому порядку та є чинним станом на теперішній час. У зв`язку з цим вважає, що 29.07.2019 р. ГУ ДМС України в Харківській області був складений обґрунтований висновок та прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Апелянт також вказує, що 24.01.2020 р. судом прийнято рішення про часткове задоволення заяви представника позивача про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката. Зазначив, що ця справа відноситься до категорії справ незначної складності, а адвокат Вітер Н.В. здійснює представництво достатньо великої кількості іноземних громадян у аналогічних спорах. Представник позивача використовує у своїй діяльності раніше напрацьовані матеріалами та шаблонні документи, які застосовуються при розгляді всіх судових справ по цій категорії іноземних громадян, отже, складання позовної заяви здійснюється без індивідуального підходу, а із застосуванням шаблонних матеріалів та не потребує значного часу на надання адвокатом зазначених вище послуг.

У зв`язку з цим вважає, що заява представника позивача про відшкодування їй судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката є очевидно необґрунтованою, так як розмір витрат не є співрозмірним та пропорційним до предмету спору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що єдиною підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 від 23.07.2008 р. та посвідки на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 від 30.05.2019 р. слугував висновок відповідача про те, що громадянин СРВ ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну на підставі документів, які втратили чинність.

Щодо правомірності прийнятого відповідачем рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Положеннями ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах 1 та 16 статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (частина 1 статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» визначені наступні дефініції термінів: 1) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; 2) іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (пункт 6 частини першої статті 4 Закону України «Про імміграцію»).

Умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію визначені статтею 9 Закону України «Про імміграцію».

Так, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону. - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

З аналізу вищенаведених норм Закону України «Про імміграцію» вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. № 1983 (далі - Порядок № 1983).

У відповідності до пп. 2 п. 2 цього Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з п. 12 Порядку № 1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку № 1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (пункт 16 Порядку).

Згідно з п. 19 Порядку № 1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

З аналізу викладеного вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на виконання Порядку № 1983 документи, які були подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію, були перевірені територіальним підрозділом за місцем проживання позивача, який приймав документи позивача, перевіряв їх справжність та відповідність вимогам законодавства.

У зв`язку з цим, 23.07.2009 р. ВГІРФО Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та видано тимчасову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 23.07.2009 р., що свідчить про те, що компетентний орган державної влади при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

Перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", зокрема, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність (п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію").

В свою чергу, скасування дозволу на імміграцію з підстав скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні усім членам родини, чинним законодавством не передбачено.

Враховуючи те, що при наданні УМВС України в Харківській області позивачу дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання в Україні, так само як і дружині позивача УМВС України в Київській області проводило перевірку законності залишення їх на постійне проживання на території України та підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило, як результат надало посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Колегія суддів зазначає, що з моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання в Україні, а тому доводи відповідача про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що доводи відповідача щодо обґрунтованості рішення про скасування дозволу на міграцію з підстав того, що дозвіл надано на підставі документів, що втратили чинність є безпідставними.

Враховуючи викладене, з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання позивачу не неправомірними та підлягає скасуванню.

Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача щодо необґрунтованості заява представника позивача про відшкодування їй судових витрат, колегія суддів зазначає, що питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу у рішенні суду від 15.01.2020 р. не вирішувалося, оскільки за результатами розгляду цієї заяви судом першої інстанції було ухвалено додаткове рішення від 24.01.2020 р.

В той же час, вимоги апеляційної скарги, яка була подана органом ДМС України стосуються оскарження виключно рішення суду від 15.01.2020 р. та в ній не міститься вимоги про перегляд в апеляційному порядку додаткового рішення суду від 24.01.2020 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі наведених вище обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що доводи апелянта в цій частині є безпідставними та такими, що виходять за предмет апеляційного оскарження, а тому підстави для врахування їх судом апеляційної інстанції відсутні.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ГУ ДМС України в Харківській області та скасування рішення від 15.01.2020 р.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 року по справі № 520/10803/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Що стосується апеляційної скарги позивача на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2020 року по справі № 520/10803/19, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст. 139 КАС України передбачено стягнення судових витрат стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 6 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами ( ч. 7 ст. 134 КАС України).

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 р. (справа № 820/4263/17).

На підтвердження витрат з оплати правової допомоги, наданої протягом розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем надано до матеріалів справи; копію договору про надання правової допомоги № Д-34/19 від 15.04.2019 року із адвокатом Вітер Н.В., додаткової угоди № 2 від 15.04.2019 р. до договору про надання правової допомоги № Д- 34/19 від 15.04.2019 р.. Копія довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриття розрахункового рахунку на ім`я Вітер Н.В. , копії квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» про сплату коштів в якості оплати послуг адвоката за договором № Д-34/19 від 15.04.2019 року в загальній сумі 6900,00 грн., копію акту виконаних робіт № 1 від 15.01.2020 р. до договору про надання правової допомоги № Д-34/19 від 15.04.2019 р., копії звіту по дебетовим та кредитовим операціях по рахунку адвоката Вітер Н.В. № НОМЕР_4 за жовтень та грудень 2019 року, січень 2020 року.

Зі змісту акту виконаних робіт, вбачається, що позивачем понесені витрати у розмірі 6900,00 грн., які складаються із: 1) складено адвокатський запит № АЗ-299/19 від 05.09.2019 року, згідно якого позивачу стало відомо про прийняте оскаржене рішення відповідача, ціна послуги 300,00 грн.; 2) складено та подано позовну заяву 16.10.2019 року, ціна послуги 2500,00 грн. складено та подано заяву на ознайомлення із матеріалами справи 14.11.2019 року, у зв`язку із тим, що відповідачем не долучено до відзиву на адміністративний позов додатки, на підставі яких обґрунтовано відзив відповідачем, ціна послуги 300,00 грн.; 3) 19.11.2019 року помічник адвоката ознайомився із матеріалами справи на підставі додаткової угоди та доручення адвоката (до суду повноваження помічника адвоката підтверджені та суддею задоволені), ціна послуги 500,00 грн.; 4) складено та подано відповідь на відзив ГУ ДМС України в Харківській області 20.11.2019 року, ціна послуги 2000,00 грн. Також, представлено інтереси позивача у судовому засіданні 18.11.2019 р., 25.11.2019 р., 16.12.2019 р., 15.01.2020 р., ціна послуги 400,00грн. за кожне засідання.

Таким чином, позивачем до суду були подані усі відповідні документи, що підтверджують дійсність сплати за надану правову допомогу та понесені судові витрати, а адвокатом Вітер Н.В. складено акт виконаних робіт № 1 від 15.01.2020 року за узгодженням сторін, враховуючи майновий стан позивача, обсягом наданих послуг та умов договору. Станом на 15.01.2020 р. з боку позивача на користь адвоката здійснена оплата наданих послуг у загальній сумі 6900.00грн.

Частково задовольняючи заяву позивача, суд першої інстанції виходив з того, що надіслання адвокатського запиту № АЗ-299/19 від 05.09.2019 р. слугувало для підготовки позовної заяви, має невеликий обсяг та направлений виключно на отримання рішень відповідача, що були предметом оскарження. З огляду на наведене, суд вважав, що за надіслання адвокатського запиту співмірною сумою відшкодування буде стягнення 150,00 грн.

Щодо складання позовної заяви, суд погодився з доводами відповідача, що представник позивача - адвокат Вітер Н.В. здійснює представництво достатньо великої кількості іноземних громадян у аналогічних спорах, використовує у своїй діяльності раніше напрацьовані матеріали та шаблонні документи, які застосовуються при розгляді судових справ цієї категорії. З цього приводу суд вважає, що співмірними для відшкодування є витрати позивача на правову допомогу його представника становить половину суми, визначеної сторонами, а саме: за складання позовної заяви - 1250,00 грн.

Щодо складання відповіді на відзив, судом зазначено, що відповідь на відзив не містить додаткового обґрунтування позовних вимог, а фактично дублює позовну заяву, тому її подання фактично не вплинуло на обґрунтування позову, отже суд не вбачав підстав для стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в цій частині.

Також судом зазначено, що складання заяви про ознайомлення з матеріалами справи охоплюється послугою з ознайомлення з матеріалами справи, яка надана помічником адвоката, враховуючи час ознайомлення протягом декількох хвилин та те, що вказана послуга фактично надана не адвокатом, а її помічником, суд вважає, що в цій частині витрати належить зменшити до 250,00 грн.

Щодо представництва інтересів у судових засіданнях суд погодився із обґрунтованістю розміру цих витрат, зазначаючи, що адвокатом Вітер Н.В. визначена мінімальна вартість участі у судовому засіданні у розмірі 400,00 грн., яка погоджена сторонами в додатковій угоді до договору про надання правової допомоги у твердій сумі, незалежно від тривалості судового засідання, а адвокат Вітер Н.В. брала участь у чотирьох судових засіданнях по цій справі.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає частковому задоволенню у сумі 3250,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що в межах цієї справи позивачем до суду першої інстанції надавалися належні та достатні докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу. Зауважень до документального підтвердження понесених витрат позивачем, з боку суду не висловлено та спростування обсягу наданих послуг (виконаних робіт) представником позивача- адвоката Вітер Н.В., судом не зазначено.

Щодо посилання суду першої інстанції на те, що надіслання адвокатського запиту № АЗ-299/19 від 05.09.2019 р. слугувало для підготовки позовної заяви, має невеликий обсяг та направлений виключно на отримання рішень відповідача, що були предметом оскарження, а тому співмірною сумою відшкодування буде стягнення 150,00 грн., а не 300,00 грн., як погоджено сторонами договору, колегія суддів зазначає, що в цій частині сума понесених витрат не є значною і враховуючи, що складення та надіслання адвокатського запиту потребує певного часу і зважаючи на те, що в цьому запиті адвокат просила надати копію рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 04/1-341632 від 29.07.2019 р., яке є предметом спору у справі № 520/10803/19 і позивачем це рішення не отримувалося, у суду першої інстанції були відсутні достатні підстави для зменшення розміру витрат в цій частині.

Щодо посилання суду першої інстанції та відповідача на те, що адвокат Вітер Н.В. здійснює представництво достатньо великої кількості іноземних громадян у аналогічних спорах, використовує у своїй діяльності раніше напрацьовані матеріали та шаблонні документи, які застосовуються при розгляді судових справ цієї категорії, колегія суддів зазначає, що ані відповідачем, ані судом першої інстанції не вказується про те, які конкретно раніше напрацьовані матеріали та шаблонні документи та в якій кількості інших аналогічних справ використовувалися адвокатом та були використані ним при складенні позовної заяви у справі № 520/10803/19, тобто такі твердження ґрунтуються виключно на припущеннях, а тому у суду першої інстанції були відсутні достатні підстави для зменшення розміру витрат в цій частині.

Що стосується посилання на те, що складання заяви про ознайомлення з матеріалами справи охоплюється послугою з ознайомлення з матеріалами справи, яка надана помічником адвоката, враховуючи час ознайомлення протягом декількох хвилин та те, що вказана послуга фактично надана не адвокатом, а її помічником, а тому в цій частині витрати належить зменшити до 250,00 грн., колегія суддів зазначає, що заява про ознайомлення з матеріалами справи подавалася адвокатом 14.11.2019 р., а з матеріалами справи помічник адвоката Вітер Н.В. - Ширяєва Г.С. ознайомлювалася 19.11.2019 р. та на вказаній заяві не вказано часу отримання матеріалів справи для ознайомлення та часу, коли помічник адвоката фактично ознайомилася із матеріалами справи, що спростовує висновок суду першої інстанції, що про те, що час ознайомлення мав місце протягом декількох хвилин є необґрунтованим.

Як вказав представник позивача, на ознайомлення із матеріалами справи виникла необхідність у зв`язку із тим, що з боку відповідача не направлено копії документів, які були долучені до відзиву на адміністративний позов. Для ознайомлення із матеріалами справи помічника адвоката було надано копія додаткової угоди № 1 від 15.04.2019 року до договору № Д-34/19 від 15.04.2019 року на 1 арк. Копія додаткової угоди № 2 від 15.04.2019 року до договору № Д-34/19 від 15.04.2019 року на 2 арк. та доручення від 18.11.2019 року, якими обумовлено порядок надання послуг та її вартість.

Посилання суду першої інстанції на те, що складання заяви про ознайомлення з матеріалами справи охоплюється послугою з ознайомлення з матеріалами справи, колегія суддів зазначає, що ця обставина не спростовує того, що позивачем були понесені витрати на правничу допомогу в цій частині як за складення заяви так і за фактичне ознайомлення з матеріалами справи, оскільки за ці послуги сторонами договору визначені фіксовані ставки ціни послуг.

Що стосується посилання суду першої інстанції на те, що складання відповіді на відзив, судом зазначено, що відповідь на відзив не містить додаткового обґрунтування позовних вимог, а фактично дублює позовну заяву, тому її подання фактично не вплинуло на обґрунтування позову, а тому суд не вбачав підстав для стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в цій частині, колегія суддів зазначає, що відкриваючи провадження у справі, судом першої інстанції, серед іншого, роз`яснено відповідачу його право подати до суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, дотримуючись, вимог ст. 162 КАС України, а також роз`яснено позивачу його право подати відповідь на відзив - у п`ятиденний строк з дня отримання відзиву на позов, у разі його подання відповідачем, дотримуючись, вимог ст. 163 КАС України.

Наведене свідчить про те, що позивач, через свого представника, скористався наданим йому приписами КАС України правом на подання відповіді на відзив на позовну заяву і ця відповідь надана з урахуванням доводів, що були викладені у відзиві на позовну заяву. Оскільки понесені витрати в цій частині є документально підтвердженими, у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у відшкодуванні витрат в цій частині.

Враховуючи те, що договором та додатковою угодою до нього визначено фіксовані ставки за певні види послуг (що не заборонено ані Кодексом адміністративного судочинства України, ані Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), такі послуги адвокатом фактично надані та сплата коштів у сумі 6900,00 грн. підтверджується документально, колегія суддів вважає, що позивач мав право на відшкодування понесених ним витрат у розмірі 6900,00 грн.

В межах спірних правовідносин колегія суддів також зазначає, що як вже неодноразово зазначено у постановах Верховного Суду, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі цього, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції необґрунтовано зменшено розмір витрат на правничу допомогу, а тому додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2020 року по справі № 520/10803/19 підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу слід задовольнити шляхом стягнення з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, на користь ОСОБА_1 у розмірі 6900,00 грн.

Що стосується заяви представника позивача про відшкодування судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пп. "в" п. 4 ч. 1 ст. 322 КАС України, суд апеляційної інстанції розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

На підтвердження витрат з оплати правової допомоги, наданої протягом розгляду справи в суді апеляційної інстанції, позивачем надано до матеріалів справи: копію договору про надання правової допомоги № Д-34/19 від 15.04.2019 р. із адвокатом Вітер Н.В., додаткової угоди № 2 від 15.04.2019 р. до договору про надання правової допомоги № Д- 34/19 від 15.04.2019 р., копію довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриття розрахункового рахунку на ім`я Вітер Н.В. , копії квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» про сплату коштів в якості оплати послуг адвоката за договором № Д-34/19 від 15.04.2019 р. в загальній сумі 5500,00 грн., копію акту виконаних робіт № 2 від 27.04.2020 р. до договору про надання правової допомоги № Д-34/19 від 15.04.2019 р., копії звіту по дебетовим та кредитовим операціях по рахунку адвоката Вітер Н.В. № НОМЕР_4 за березень та квітень 2020 року.

На виконання умов договору про надання правничої допомоги, адвокатом Вітер Н.В. виконані такі послуги, а саме: 1) складено та подано апеляційну скаргу 17.02.2020 р., витрачено 4 години, ціна послуги 3000,00 грн.; 2) складено та подано відзив на апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області 21.04.2020 р. витрачено 3 години, ціна послуги 2500,00 грн.

На момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції, на користь адвоката з боку позивача здійснена повна оплата наданих послуг у загальній сумі 5500,00 грн.

Таким чином, оскільки позивачем надано необхідні докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу за подання апеляційної скарги та подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5500,00 грн.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 року по справі № 520/10803/19 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 року по справі № 520/10803/19 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2020 року по справі № 520/10803/19 - задовольнити.

Додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2020 року по справі № 520/10803/19 скасувати та прийняти нове, яким заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу - задовольнити.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_5 ) у розмірі 6900,00 грн. (шість тисяч дев`ятсот гривень) 00 коп.

Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Вітер Н.В. про відшкодування судових витрат на правничу допомогу - задовольнити.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_5 ) у розмірі 5500,00 грн. (п`ять тисяч п`ятсот гривень) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 01.06.2020 року