Справа № 360/1031/20
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року справа №360/1031/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., розглянув у письмовому провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 р. (у повному обсязі складена 17 квітня 2020 року у м. Сєвєродонецьк) у справі № 360/1031/20 (головуючий І інстанції суддя С.В. Борзаниця) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з 29 квітня 2015 року по 08 квітня 2019 року у сумі 96 696, 6 грн. (а.с. 1-3).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі № 360/1031/20 позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви, оформленої з дотриманням вимог ст. ст. 160, 161 КАС України, з додатками для відповідача; оригіналу документу про сплату судового збору у розмірі 966, 97 грн.; заяви про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з цією позовною заявою (а.с. 18-20).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу (а.с. 60-62).

З зазначеною ухвалою не погодився позивач, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати зазначену ухвалу.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що йому не було видано трудову книжку у день звільнення відповідно до закону, тобто відповідач фактично позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя.

Позивач неодноразово звертався до Головного управління Національної поліції України у Луганській області для отримання трудової книжки; 08.01.2020 року позивач направив до ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Луганській області письмову заяву з вимогою повідомити його про розмір грошового забезпечення, причини невидачі трудової книжки у день звільнення та виплатити йому середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки.

У відповідь він отримав відмову у виплаті середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки та довідку про розмір грошового забезпечення. Вважаючи дії відповідача щодо відмови у виплаті йому середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки протиправною, позивач звернувся до суду.

Апелянт зазначає, що відновлену трудову книжку він отримав 08.04.2019 року, однак до суду з заявою звернувся лише 06.03.2020 року, тому подав клопотання про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку позивач зазначає свій тяжкий матеріальний стан та продовження антитерористичної операції у деяких районах Донецької та Луганської областей, до числа яких віднесено і Міловський район Луганської області.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наведеним вище положенням чинного законодавства, якими передбачено право звернення фізичної особи до адміністративного суду з позовом про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, кореспондує закріплений у пункті 9 частини п`ятої статті 160 КАС України обов`язок позивача обґрунтувати в позовній заяві у справі щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю його прав, свобод та інтересів.

За змістом частини першої, другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів

Тобто, за змістом наведеної процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 121 КАС України).

Частиною першою статті 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, яка звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Як вже зазначалось раніше, ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі № 360/1031/20 позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви, оформленої з дотриманням вимог ст. ст. 160, 161 КАС України, з додатками для відповідача; оригіналу документу про сплату судового збору у розмірі 966, 97 грн.; заяви про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду цією позовною заявою.

За унормуванням частини третьої 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов таких висновків.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Матеріалами справи встановлено, що згідно наказу від 28.04.2015 року № 145 о/с позивача звільнено за п. 64 «є» за порушення дисципліни (а.с. 5).

02.04.2019 року позивач звернувся до ліквідаційної комісії ГУМВС України в Луганській області з заявою про видачу дублікату трудової книжки (а.с. 6).

08.04.2019 року згідно листа № 6/2-87А.К позивачу було оформлено та направлено дублікат трудової книжки (а.с. 7).

08.01.2020 року позивач звернувся до ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області з заявою про повідомлення причини затримки видачі трудової книжки, розрахунку та виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачи трудової книжки з дати звільнення та надання довідки про грошове забезпечення (а.с. 8).

З позовної заяви та доданих до позовної заяви документів судом встановлено, що дублікат трудової книжки (як остаточний розрахунок при звільненні) з позивачем відповідачем здійснено 08.04.2019. До суду з позовною заявою позивач звернувся 06.03.2020, про що свідчить відбиток календарного штемпеля на конверті, в якому надійшла позовна заява.

Позивачем до своєї заяви було подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому в якості поважної причини було вказано на тяжкий матеріальний стан та продовження антитерористичної операції у деяких районах Донецької та Луганської областей, до числа яких віднесено і Міловський район Луганської області.

В матеріалах справи наявна довідка Луганського обласного центру зайнятості від 09.04.2020 № 671/01-20, з якої вбачається, що позивач із с. Мілове на обліку у Луганському обласному центрі зайнятості як безробітний у період з 28.04.2015 по теперішній час не перебуває (а.с. 36).

Таким чином, позивачем не вжиті заходи стосовно працевлаштування тривалий час. При цьому, позивачем не наведено та не зазначено жодного доказу існування об`єктивних причин, які б перешкоджали працевлаштуванню (наявність тяжкого захворювання, факт доглядання за тяжкохворим, інвалідність тощо).

Також позивачем не надані довідки з податкових органів стосовно отриманого/не отриманого доходу за період з 09.04.2019 по теперішній час.

Посилання на продовження антитерористичної операції у деяких районах Донецької та Луганської областей, до числа яких віднесено і Міловський район Луганської області також не можуть братись до уваги, оскільки крім цього факту не надано ніяких інших доказів неможливості своєчасного звернення до суду.

Разом з тим, поважними причинами пропуску або продовження строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

За приписами частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За вимогами статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Оцінюючи обставини звернення позивача з позовом до суду із врахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ, а також положень частини другої статті 122 КАС України, суд зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено строки звернення до суду, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами та метою звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про те, що про порушення своїх прав він дізнався лише 8 січня 2020 року після отримання листа від 03.02.2020 року № ВДЗ/26, оскільки у разі порушення його прав він повинен був дізнатися ще у квітні 2015 року, отримавши наказ про звільнення. При цьому позивач в позовній заяві вказував, що намагався оскаржити цей наказ, але позов був залишений без розгляду (а.с. 1 зв.бік).

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованій у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 9901/588/19.

З урахуванням викладеного, підстави, зазначені позивачем в клопотанні про поновлення строку звернення до адміністративного суду, визнаються судом неповажними.

За змістом пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна заява ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії підлягає поверненню у зв`язку з невизнанням судом підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду поважними.

Таким чином, позовна заява ОСОБА_2 підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача - ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 р. - залишити без задоволення.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 р. у справі № 360/1031/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст складений 3 червня 2020 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко