Справа № 817/193/15
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2020 року м. Рівне №817/193/15

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуюча суддя Друзенко Н.В., судді Комшелюк Т.О. , Дудар О.М., за участю секретаря судового засідання Головатчик А.А. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1 , представник Теперик О.В.,

відповідача 1: представник Какоркіна З.М.,

відповідача 2: представник не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доМіністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області
про скасування наказів та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області про скасування наказів №2213 о/с, №359 о/с від 24.10.2014 в частині звільнення та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді Жуковської Л.А. від 28.01.2015 відкрито провадження у справі №817/193/18. Ухвалою від 02.02.2015 колегії суддів у складі Жуковської Л.А. (головуючий), суддів Борискіна С.А., Нор У.М. призначено справу до судового розгляду 11.02.2015.

Розпорядженням Рівненського окружного адміністративного суду №7 від 11.02.2015 у зв`язку з поданим клопотанням судді Жуковська Л.А., головуючого судді у справі №817/193/15 про заміну відсутніх членів колегії: суддів Борискіна С.А. у зв`язку із перебуванням у відпустці та Нор У.М. у зв`язку із перебуванням у відрядженні, призначено повторний розподіл складу колегії. Протоколом Рівненського окружного адміністративного суду від 11.02.2015 визначено склад колегії суддів: Жуковської Л.А. (головуючий), суддів Сало А.Б., Дорошенко Н.О. 11.02.2015 відкладено розгляд справи на 18.02.2018 у зв`язку з заміною членів колегії.

Ухвалою від 18.02.2015 колегії суддів у складі Жуковської Л.А. (головуючий), суддів Сало А.Б., Дорошенко Н.О. провадження у справі 817/193/15 зупинено до розгляду Верховним Судом України звернення стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року №1682-VII.

Розпорядженням Рівненського окружного адміністративного суду №105 від 28.08.2018 призначено повторний автоматизований розподіл справи відповідно до рішення зборів суддів Рівненського окружного адміністративного суду від 25.03.2016 №2, у зв`язку із перебуванням судді Жуковської Л.А. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, головуючої судді у справі №817/193/15. За протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями дана справа надійшла в провадження судді Друзенко Н.В .

Ухвалою від 29.08.2018 прийнято справу №817/193/15 в провадження судді Друзенко Н.В.

31.01.2020 надійшло клопотання ОСОБА_1 про поновлення провадження у справі №817/193/15, обґрунтоване рішенням Європейським судом з прав людини від 17.10.2019 у справі «Полях та інші проти України» (заяви №№ 58812/15, 53217/16, 56099/16, 23231/18 та 47749/18), яка стосувалась звільнення п`яти державних службовців згідно із Законом про очищення (люстрацію) влади 2014 року.

Розпорядженням Рівненського окружного адміністративного суду №18 від 04.02.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку із закінченням повноважень судді Сала А.Б. Протоколом Рівненського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 визначено склад колегії суддів: Друзенко Н.В. (головуюча), Дорошенко Н.О., Дудар О.М.

Ухвалою від 05.02.2020, клопотання ОСОБА_1 задоволено, провадження в адміністративній справі №817/193/15 поновлено та призначено відкрите судове засідання на 03.03.2020.

Ухвалою від 20.02.2020 задоволено клопотання Міністерства внутрішніх справ України про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції і доручено Північному апеляційному господарському суду забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 03.03.2020 в режимі відеоконференції.

Ухвалою, що постановлена колегією суддів в судовому засіданні 03.03.2020 без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у клопотанні МВС України про залучення Міністерства юстиції України до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, як держателя Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосована положення Закону України «Про очищення влади».

Ухвалою від 03.03.2020 відмовлено у клопотанні МВС України про зупинення провадження у справі №817/193/15 до винесення рішення Конституційним Судом України щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про очищення влади» у взаємозв`язку з положеннями статей 19 та 64 Конституції України та розгляду палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян справи №817/3431/14 в подібних правовідносинах, а також набрання законної сили рішення ЄСПЛ від 17.10.2019 по праві «Полях та інші проти України».

В судовому засіданні 03.03.2020 у зв`язку із технічною неможливістю подальшого проведення судового засідання в режимі відеоконференції, оголошено перерву до 20.03.2020.

Ухвалою від 20.03.2020 судове засідання відкладено на 28.04.2020 у зв`язку з тим, що колегія суддів визнала причини неприбуття відповідача в судове засідання поважними. Також вирішено забезпечити участь Міністерства внутрішніх справ України у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої доручено Північному апеляційному господарському суду.

27.04.2020 Міністерством внутрішніх справ України подано клопотання про відкладення розгляду справи з покликанням на оголошення і продовження в країні карантину.

Ухвалою від 28.04.2020 судове засідання відкладено на 02.06.2020. Одночасно вирішено забезпечити участь Міністерства внутрішніх справ України у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої доручено Північному апеляційному господарському суду.

У зв`язку з перебуванням судді Дорошенко Н.В. у відпустці, 02.06.2020 головуючою у справі подано службову записку про проведення заміни відсутньої судді відповідно до частини тринадцятої статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України і відповідно до розпорядження керівника апарату Рівненського окружного адміністративного суду №28 від 02.06.2020 призначено повторний розподіл складу колегії в частині перепризначення судді - учасника колегії. Протоколом Рівненського окружного адміністративного суду від 02.06.2020 визначено склад колегії суддів: Друзенко Н.В. (головуюча), суддів Комшелюк Т.О., Дудар О.М. і розгляд справи розпочато з початку.

В судове засідання 02.06.2020 не прибув відповідач 2 Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області. Втім у матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

В судовому засіданні 02.06.2020 проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Згідно з позовною заявою та усними поясненнями позивача і його представника вимоги ґрунтуються на тому, що спірними наказами ОСОБА_1 звільнено зі служби згідно з пунктом 1 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», а саме виключно через те, що на підставі п.8 ч.1 ст.3 вказаного Закону посада, яку він обіймав, відповідала критерію люстрації. Відповідно, позивача звільнено з органів внутрішніх справ лише у зв`язку із перебуванням на вказаній у законі посаді у певний період часу, за відсутності будь-яких його винних дій, рішень чи бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 . Звільнення з посади всіх осіб, що на ній перебували, на підставі даних особової справи, як того вимагає п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», свідчить про відсутність індивідуального підходу, в той час як ч.2 ст.61 Конституції України закріплено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Також сторона позивача стверджувала, що звільнення ОСОБА_1 відповідно до Закону «Про очищення влади» суперечило положенням Конституції України, якими забороняється зворотна дія законів, та проголошується, що відповідальність мала бути індивідуальною. Крім того, на переконання сторони позивача сам Закон України «Про очищення влади» не відповідає вимогам «якості закону» відповідно до Європейської Конвенції з прав людини і суперечить статтям 6, 8 і 14 цієї Конвенції та статті 1 Протоколу №12 до Конвенції. Сторона позивача також покликалася на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Полях та інші проти України» від 17.10.2019, що набуло статусу остаточного 24.02.2020.

Згідно з відзивами на позов та поясненнями представника, Міністерство внутрішніх справ України позов не визнало. В обґрунтування своїх заперечень відповідач покликається на те, що у період з 23.08.2011 по 24.10.2014 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на керівних посадах, а саме на посаді Першого заступника начальника УМВС України в Рівненській області та Заступника начальника УМВС України в Рівненській області. Сукупний період перебування позивача на вказаній посаді у встановлений Законом України «Про очищення влади» період становив більше одного року. Ураховуючи це та відповідно до вимог п.2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону позивач підлягав звільненню зі служби впродовж десяти днів з дня набуття ним чинності. Враховуючи викладене, наказом МВС України №2213 о/с від 24.10.2014 заступника начальника УМВС України в Рівненській області Камінського І.Д. було звільнено з органів внутрішніх справ на підставі пп.1 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади». При цьому, процедура звільнення позивача відбулася із дотриманням вимог чинного на момент звільнення позивача законодавства. Також стороною відповідача зауважено, що Законом України «Про очищення влади» не передбачалося будь-яких виключень або преференцій для посадових осіб, зазначених в ч.1 ст.3 цього Закону, що давали б змогу звільнитися від застосування люстраційної процедури або її відтермінування, внаслідок чого їх звільнення повинно було відбутися у строки встановлені законодавцем незалежно від будь-яких обставин (перебування позивача у стані тимчасової непрацездатності та у відпустці також не є перешкодою для видання наказу про звільнення). Разом з цим, Законом України «Про очищення влади» прямо встановлені випадки (обмеження у застосуванні вимог Закону), за наявності яких не застосовуються заборони визначені даним Законом. Однак жодне з перелічених обмежень встановлених Законом України «Про очищення влади» на позивача не розповсюджується. За наведеного сторона відповідача доводила, що звільнення позивача відбулося на підставі вимог Закону України «Про очищення влади» та в установленому Законом порядку. Окремо відповідачем наголошено на тому, що окремі положення Закону України «Про очищення влади» наразі є предметом конституційного розгляду у Конституційному Суді України, а адміністративні суди не уповноважені встановлювати невідповідність норм окремих Законів України Конституції України. Також стороною відповідача вказано на ту обставину, що на сьогоднішній день позивач досяг 52-річного віку, тобто граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, що унеможливлює подальше проходження ним служби, а відтак і поновлення його на відповідній посаді. Окремо зауважено, що Міністерство внутрішніх справ, як окрема юридична особа, не наділе повноваженнями здійснювати нарахування та виплату позивачеві заробітної плати (грошового забезпечення). Вказаний обов`язок, за умови незаконного звільнення, може бути покладений судом виключно на територіальний орган МВС України на посаді у якому проходив службу позивач перед звільненням. За сукупністю наведеного Міністерство внутрішніх справ України просило в позові відмовити.

Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області у клопотанні про розгляд справи у його відсутність також заперечило проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , підтримавши аргументи, наведені у відзивах Міністерства внутрішніх справ України. Просило у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Дослідженням письмових доказів по справі судом встановлено наступне.

Як вбачається з копії послужного списку з особової справи ОСОБА_1 та довідки ДКЗ МВС України, позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ з 1993 року, де і працював на різних посадах до 2014 року безперервно (а.с.108-119 том 1).

З 23.08.2011 по 09.12.2012 ОСОБА_1 обіймав посаду першого заступника начальника УМВС України в Рівненській області (наказ МВС України № 930 о/с від 23.08.2011) та з 10.12.2012 до 22.10.2014 - посаду заступника начальника УМВС України в Рівненській області (наказ МВС № 1063 о/с від 10.12.2012).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України «По особовому складу» №2213 о/с від 24.10.2014, полковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника УМВС України в Рівненській області, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановкою на військовий облік) згідно із пунктом 1 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та пунктом 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с.52 том 1).

Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області «По особовому складу» №359 о/с від 24.10.2014 оголошено наказ МВС України від 24.10.2014 №2213 о/с.: «Згідно з пунктом 1 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" та пунктом 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнити з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (з постановкою на військовий облік) полковника міліції ОСОБА_1 (Т-656751), заступника начальника Управління МВС України в Рівненській області». Визначено вислугу років на день звільнення в календарному обчисленні - 28 років 00 місяців 15 днів (а.с.7 том 1).

Підставою для звільнення визначено те, що відповідно до статті 3 (Критерії здійснення очищення влади (люстрації) Закону України «Про очищення влади» №1682-VІІ від 16.09.2014 заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду заступника керівника територіального органу МВС України у період з 25.02.2010 по 22.02.2014, а тривалість перебування полковника міліції ОСОБА_1 на посадах заступника начальника територіального органу МВС України у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 становила два роки п`ять місяців (з 23.08.2011 по 22.02.2014)(а.с.110 том 1).

Аналізуючи наявність правових підстав для видання спірних наказів про звільнення позивача, суд зазначає, що 16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України «Про очищення влади» №1682-VII, яким передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування.

За визначенням частин першої, другої статті 1 вказаного Закону, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі)(крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до частини третьої цієї ж статті, протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 зазначеного Закону, заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються зокрема і щодо начальницького складу органів внутрішніх справ.

Статтею 4 названого Закону встановлено, що особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону. Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону. Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону. Подання заяви, у якій особа повідомляє про те, що до неї застосовується заборона, зазначена у частині третій або четвертій статті 1 цього Закону, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після подання такої заяви та застосування до неї відповідної заборони.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014, встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що за наявності заборони, зазначеній в частині третій статті 1 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, перевірка відносно цих осіб не проводиться, оскільки відомості про наявність критеріїв, визначених частиною першою статті 3 Закону, встановлюються на підставі даних особової справи.

За сукупністю встановлених обставин справи і аналізом вищенаведених норм законодавства судом визначено, що полковник міліції ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника начальника Управління МВС України в Рівненській області виключно через те, що за даними його особової справи тривалість перебування на посадах заступника начальника територіального органу МВС України у відповідний проміжок часу становила більше одного року, а саме, два роки п`ять місяців. І відповідно до цього, наказ про його звільнення в повній мірі відповідає вимогам пункту 1 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014.

В той же час, за правилами статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» №1906-IV від 29.06.2004, чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів, Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних договорів України неухильно виконували свої зобов`язання за цими договорами.

Згідно зі статтею 19 цього ж Закону, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, який ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР №2148-VIII від 19.10.1973, встановлено, що кожен громадянин повинен мати без будь-якої дискримінації, згаданої в статті 2, і без необґрунтованих обмежень право і можливість: брати участь у веденні державних справ як безпосередньо, так і за посередництвом вільно обраних представників; голосувати і бути обраним на справжніх періодичних виборах, які проводяться на основі загального й рівного виборчого права при таємному голосуванні та забезпечують свободу волевиявлення виборців; допускатися в своїй країні на загальних умовах рівності до державної служби.

Це положення визначає, що всі держави-учасниці зазначеного Пакту незалежно від конституційної структури повинні запровадити таку систему доступу до державної служби, виборів та участі у веденні державних справ, яка ефективно гарантувала б дотримання цього положення.

У пункті «а» частини 1 статті 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці і зайнятості, яка ратифікована Україною 04 серпня 1961 року, передбачено, що термін «дискримінація» охоплює будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що робиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять.

Відповідно до статті 2 цієї Конвенції, кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них. Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (стаття 4 цієї Конвенції).

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Також за приписами статті 38 Конституції України, громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

З урахуванням норм міжнародного права та положень Конституції України є підстави вважати, що приписами Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014 створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до частини другої статті 38 Конституції України, адже в його положеннях простежується дискримінаційний підхід щодо підстав та порядку звільнення керівника, заступника керівника структурного підрозділу органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого державного органу тільки з тієї підстави, що він обіймав відповідну керівну посаду протягом не менше визначеного цим Законом строку.

У цьому ракурсі суд зазначає, що норма Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014, на підставі якої звільнено позивача, не відповідає нормам міжнародного права і Конституції України, через те, що містить дискримінаційні положення, які наказують звільняти зі служби тільки через сам факт зайняття особою однієї із визначених посад впродовж певного проміжку часу.

Відповідно до цього та з урахуванням закріпленої у статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України ієрархії джерел права, які застосовуються судом, в даній справі суд застосовує правила міжнародних договорів України та норми Конституції України, як норми прямої дії, які мають вищу юридичну силу.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина посадовця (працівника) має бути встановлена в кожному конкретному випадку.

Більше того, люстрація за своєю суттю є дисциплінарним стягненням, а тому звільнення особи з визначеної посади, за якою здійснюється очищення влади, повинно бути нерозривно пов`язане із вчиненням особою певного дисциплінарного проступку, який порочить її як державного службовця чи особу, яка перебуває на публічній службі, або ж дискредитує орган, у якому вона працює.

Також суд зауважує, що положення пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014, якими установлюється нова (не передбачена до цього ні нормами КЗпП України, ні будь-якого іншого трудового законодавства) підстава припинення трудового договору (у випадку позивача це звільнення заступника керівника територіального органу Міністерства внутрішніх справ України у зв`язку із фактом зайняття ним посади, передбаченої у статті 3 цього Закону) слід застосовувати у нерозривному зв`язку з положеннями статті 1 цього ж Закону, де чітко прописано, що люстрація здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до цього, при застосуванні люстрації має бути достеменно з`ясовано, чи здійснювала певна особа заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки й оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини. В іншому випадку, буде встановлюватися колективна вина без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, що є порушенням статті 61 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності.

Натомість, ні Міністерством внутрішніх справ України, ні Управлінням внутрішніх справ України в Рівненській області, не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів щодо здійснення позивачем будь-якими діями чи бездіяльністю заходів (та/або які сприяли їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Спірні накази Міністерства внутрішніх справ України, Управління внутрішніх справ України в Рівненській області №2213 о/с та №359 о/с від 24.10.2014, відповідно, про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника УМВС України в Рівненській області, базуються виключно на довідці про результати вивчення особової справи позивача, тобто лише на самому факті обійняття ним певної посади у певний проміжок часу, що вказує на фактичне ігнорування принципу індивідуальної відповідальності, прямо порушує вимоги статті 61 Конституції України.

Крім цього, як вже зазначалося вище, підстави для звільнення позивача є такими, що не узгоджуються з вимогами Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та Конвенції про дискримінацію в галузі праці і зайнятості, якими прямо заборонено порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять.

За вимогами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» 475/97-ВР від 17.07.1997, Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 передбачає, що суди при розгляді справ мають застосовувати положення Конвенції та Протоколів до неї, а також практику Суду як джерело права.

За статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За практикою Європейського суду з прав людини, втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення такої цілі чи цілей (рішення ЄСПЛ від 07.08.1996 у справі «Йогансен проти Норвегії»). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення від 26.02.2002 у справі «Кутцнер проти Німеччини» та рішення від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» та від 20.05.2010 у справі «Курочкін проти України»).

24.02.2020 набуло статусу остаточного рішення ЄСПЛ від 17.10.2019 в справі «Полях та інші проти України», предметом якої було, зокрема, питання порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників, які зазнали впливу від застосування до них Закону України «Про очищення влади», який вплинув на заявників у трьох аспектах: їх звільнили з державної служби; до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років, та відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону «Про очищення влади».

В такому рішенні, ЄСПЛ вказав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, Законі України «Про очищення влади», який був належним чином оприлюднений, містив перелік посад, обіймання яких передбачало застосування до відповідних осіб обмежувальних заходів і був достатньо передбачуваним для заявників. Відтак, втручання в гарантовані статтею 8 Конвенції права заявників визнано ЄСПЛ таким, що здійснено «згідно із законом».

В тому аспекті, чи переслідувало втручання законну мету, ЄСПЛ зауважив, що усталений принцип практики Суду (рішення у справі «Адамсон проти Латвії») та інших документів Ради Європи щодо люстрації (пункти 4 і 12 Резолюції ПАРЄ та пункт «с» Керівних принципів ПАРЄ у пунктах 104 і 105) полягає у тому, що люстрація не може застосовуватись для покарання, відплати або помсти. Згідно з твердженнями Верховного Суду та доводами Уряду мета Закону «Про очищення влади» полягала у відновленні довіри до державних установ і захисті демократичної форми правління. Проте цілком можливо, що зазначені цілі могли бути досягнуті шляхом застосування менш суворих заходів як, наприклад, якщо це можливо, відсторонення заявників від їхніх керівних посад після проведення індивідуальної оцінки та, якщо це можливо, переведення на менш відповідальні посади. Далекосяжний характер застосованих до заявників заходів у поєднанні з доволі гострими формулюваннями, використаними у статті 1 Закону «Про очищення влади» щодо цілей Закону, порушують питання про те, що деякі із цих заходів принаймні частково були вмотивовані помстою тим, хто асоціювався з попередньою владою. Якби це було так, тоді передбачені Законом «Про очищення влади» заходи могли вважатися не такими, що переслідували законну мету захисту демократичної форми правління, а такими, що підривали цю форму правління у зв`язку з політизацією державної служби, проблемою, для боротьби з якою цей Закон був нібито розроблений. Крім того, Венеціанська комісія також застерігала про наслідки застосування Закону «Про очищення влади» до широкого кола осіб для індивідуальних прав, наголосивши в цілому, що такий широкий підхід міг бути невиправданим з огляду на законну ціль, яку прагнули досягти люстраційні заходи, а саме захист демократичної форми правління, а не помсту (пункт 33 остаточного висновку Комісії). З огляду на наведені міркування Суд висловив свої сумніви стосовно того, чи переслідувало зазначене втручання законну мету.

Щодо наступного аспекту, то ЄСПЛ наголосив, що втручання вважається «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є «пропорційним переслідуваній законній меті». Суд зауважив, що хоча саме національні органи влади здійснюють початкову оцінку необхідності втручання, остаточна оцінка щодо відповідності та достатності наведених підстав для втручання, залишається предметом вивчення Суду на відповідність вимогам Конвенції (рішення у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства»).

Здійснюючи так оцінку Суд вказав, що передбачені Законом «Про очищення влади» заходи були застосовані до заявників через їхній ймовірний зв`язок з правлінням колишнього Президента ОСОБА_3 . При цьому, сторонами не оскаржувалося, що період правління пана ОСОБА_4 в Україні характеризувався низкою негативних подій, які стосувалися поваги до демократії, верховенства права та прав людини, та що його уряд вважався недемократичним і причетним до широкомасштабної системної корупції. Низка міжнародних спостерігачів також висловила коментарі, вказавши на такі проблеми. Цей період закінчився драматичними подіями «Євромайдану», які призвели до падіння уряду пана ОСОБА_4 . За таких обставин Суд вказав, що заходи із впровадження змін і реформування державної служби, у тому числі заходи щодо державних службовців, особисто пов`язаних із зазначеними негативними подіями, в принципі, були виправданими. Відповідаючи ж на питання, чи не вийшла держава Україна за межі своєї свободи розсуду, застосувавши до заявників обмежувальні заходи лише на підставі того, що вони обіймали певні відносно високі посади під час правління пана Януковича, не врахувавши конкретні виконувані ними функції, Суд зауважив, що застосування до заявників передбачених Законом «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан Янукович був Президентом України.

Як зазначив Суд, застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан Янукович обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції. Уряд не зазначив про будь-який розгляд таких підстав під час обговорення Верховною Радою України Закону «Про очищення влади». Навпаки, у статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено «презумпцію невинуватості» та «індивідуальну відповідальність». На думку Суду, це свідчило про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами. Крім того, Суд не був переконаний, що законодавчий механізм достатньо вузько розроблений для вирішення «нагальної суспільної потреби», яку мав би переслідувати Закон «Про очищення влади». У зв`язку з цим Суд зазначив, що законодавчий механізм був набагато ширшим та універсальнішим, аніж розроблений, наприклад, Польщею (рішення у справі «Матиєк проти Польщі») або Латвією (рішення у справі «Жданока проти Латвії»), сфера застосування яких обмежувалася особами, які відіграли активну роль у діяльності колишньої влади, яка не була демократичною. ЄСПЛ зауважив, що передбачені Законом «Про очищення влади» заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан Янукович став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана Януковича. Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом «Про очищення влади», був прихід до влади пана ОСОБА_4 , а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд вказав, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави. Крім цього, ЄСПЛ наголосив, що переконливого пояснення часових рамок, встановлених Законом «Про очищення влади» як головного критерію для застосування передбачених Законом обмежувальних заходів немає (пункт 51 висновку Венеціанської комісії). Як вбачається, Уряд сам стверджував, що Закон «Про очищення влади» був відповіддю на негативні результати діяльності усіх посткомуністичних еліт, проте період з 1991 до 2010 років виключений зі сфери застосування Закону. Так само немає пояснення, чому однорічний період є ключовим критерієм для застосування Закону «Про очищення влади» (пункт 51 висновку Венеціанської комісії).

Даючи оцінку доводам Уряду, що під час президентства пана Януковича діяла система прийняття на державну службу корумпованих осіб виключно на підставі особистої відданості та всупереч демократичним процедурам і цінностям, ЄСПЛ зауважив, що жодних порушень у призначенні заявників або перебуванні їх на посаді встановлено не було. Навпаки, усе вказувало на те, що до приходу до влади Президента Януковича та під час його президентства їхня кар`єра розвивалася звичайним чином. Ніщо не свідчило, що вони були «поміщені» на державну службу, а під час його президентства їхні кар`єри розвивалися якимось надзвичайно сприятливим чином. Щодо посилання Уряду на нібито політично вмотивоване переслідування політичних опонентів пана Януковича або протестувальників «Євромайдану», то не було доведено, що хтось із заявників був причетним до цих стверджуваних порушень. У контексті посткомуністичної люстрації ЄСПЛ встановив, що Договірні Сторони, які виникли після падіння антидемократичних режимів, мають широку свободу розсуду, вирішуючи, що їм робити зі спадщиною цих режимів (рішення у справі «Анчев проти Болгарії»). Проте Суд зазначив, що навіть у контексті справ, пов`язаних із переходом від тоталітаризму до демократії, а також пов`язаних зі (стверджуваними) співробітниками служб безпеки тоталітарних режимів, він ніколи не стикався з обмежувальними заходами такого широкого обсягу, застосованими до державних службовців лише на тій підставі, що вони залишались на своїх посадах під час діяльності уряду, який згодом був визнаний недемократичним. Навіть у тих справах Суд встановлював порушення різних положень Конвенції, якщо люстраційні заходи були застосовані без достатньої індивідуалізації лише через опосередковану причетність до таких урядів (рішення у справах «Адамсонс проти Латвії», «Соро проти Естонії», «Зікус проти Литви», «Турек проти Словаччини»).

У підсумку, ЄСПЛ вказав про не доведеність того, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отож він вказав на те, що було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Зазначене рішення ЄСПЛ в даному аспекті в повній мірі співвідноситься зі справою №817/193/15, позаяк ОСОБА_1 був звільнений зі служби виключно через те, що на підставі п.8 ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади», посада, яку він обіймав, відповідала критерію люстрації. Спірні накази відповідачів про звільнення позивача з посади базувалися лише на самому факті зайняття ним певної посади у певний проміжок часу за відсутності будь-яких доказів здійснення позивачем будь-яких заходів (як безпосередньо так і опосередковано) спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини. Відповідно, люстаційні заходи у вигляді звільнення застосовані до нього з порушенням принципу індивідуалізації та становлять втручання, яке не є пропорційним до поставленої законної мети. Відповідно, таке втручання не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» і не відповідає «нагальній суспільній необхідності».

За правилами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В цьому контексті, за результатами розгляду справи, колегія судів прийшла до висновку, що накази відповідачів №2213 о/с, №359 о/с від 24.10.2014 про звільнення позивача не відповідають критеріям пропорційності, рівності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості. Відповідачами фактично використано свої повноваження з метою, іншою, ніж та, з якою ці повноваження їм були надані. Відтак позов ОСОБА_1 про скасування наказів про його звільнення підлягає до задоволення.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та має бути адекватним наявним обставинам і виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді заступника начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області з 25.10.2014.

Стосовно доводів сторони відповідача про те, що зазначені вимоги не підлягають до задоволення через юридичний факт досягнення позивачем граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, то суд зазначає наступне.

Відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №114 від 29.07.1991, полковники міліції та полковники внутрішньої служби перебувають на службі в органах внутрішніх справ до 50 років, після чого підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік. При необхідності на службі в органах внутрішніх справ можуть бути залишені на строк до п`яти років: особи середнього і старшого начальницького складу до полковника міліції та полковника внутрішньої служби включно - начальниками, яким дано право призначати їх на посаду. Згідно з підпунктом «а» пункту 64 вказаного Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення.

Згідно з анкетними даними дата народження позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6 том 1).

На час звільнення позивач мав спеціальне звання «полковник міліції» і йому виповнилося повних 45 років. Його було звільнено з посади за підпунктом «а» пункту 62 Положення, а не підпункту «а» пункту 64 вказаного Положення.

Відповідно до цього, покликання відповідача на відповідні норми Положення, як і на рішення Верховного Суду від 04.10.2018 у справі №805/3240/15-а та від 12.02.2019 у справі № 817/1471/14, є абсолютно безпідставними.

Той факт, що на сьогоднішній день позивач досяг віку 51 рік, дає підстави відповідачам вирішити питання щодо можливості подальшого перебування позивача на службі, тобто вже після поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено 24.10.2014, однак не має жодного стосунку до самого його поновлення.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за загальним правилом обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .

В свою чергу, відповідно до п. 3.5.2. розділу III Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України №499 від 31.12.2007, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за №205/14896 (яка діяла до 13.12.2016, тобто на момент виникнення спірних правовідносин), особам рядового і начальницького складу, звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якої вони були звільнені, але не більше як за один рік.

При цьому, за правилами пункту 3 наказу МВС України №499 від 31.12.2007 установлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

А відповідно до пункту 1.7 розділу I Інструкції, затвердженої згаданим наказом, при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Аналогічні положення вміщує і Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджений наказом МВС України №260 від 06.04.2016.

Так, відповідно до пункту 6 вказаного Порядку, поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. А згідно з пунктом 9 вказаного Порядку, при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

За наведеного, середню заробіток ОСОБА_1 слід обчислювати з усіх видів грошового забезпечення, які були йому визначені на день звільнення, а при визначенні середньоденного заробітку слід використовувати календарні дні, а не робочі дні.

З довідки Управління МВС України в Рівненській області №5/174 від 18.10.2019 встановлено, що за два останніх місця перед звільненням, а це серпень та вересень 2014 року, ОСОБА_1 отримав 19911,48 грн. заробітку (а.с.219 том 1).

Таким чином середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 326,42 грн. (19911,48 грн. / 61 день (31 календарний день серпня + 30 календарний днів вересня) = 326,42 грн./день)

Календарна кількість днів вимушеного прогулу з 25.10.2014 по 02.06.2020 становить: 2048 (68+365+366+365+365+ 365+154).

Таким чином, з урахуванням кількості днів вимушеного прогулу за період з 25.10.2014 по 02.06.2020, розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, що підлягає виплаті позивачу складає: 326,42 грн./день х 2048 дні = 668508,16 грн.

Одночасно суд зауважує, що відповідно до пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є, відповідно, обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума заробітної плати за час вимушеного прогулу визначена без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Разом з тим, суд погоджується з доводами відповідача - Міністерства внутрішніх справ України про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області, а не з Міністерства.

Так, пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців осіб рядового і начальницького складу» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) було визначено, що виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом МВС «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб начальницького і тягового складу органів внутрішніх справ» №499 від 31.12.2007 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) було затверджено Інструкцію про порядок витати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Згідно з пунктами 1.5-1.6 вказаної Інструкції підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення працівника на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру або наказ про врахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру основних та додаткових видів грошового забезпечення (окладів, надбавок, премій). Грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується (виплачувалося) за місцем проходження служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Оскільки позивач проходив службу безпосередньо в УМВС України в Рівненській області, то середній заробіток за час його вимушеного прогулу підлягає стягненню саме з даного відповідача.

За усього наведеного вище позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до повного задоволення.

Приписами пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З врахуванням наведених положень, стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9792,60 грн. (326,42 х 30) та поновлення на посаді належить до негайного виконання.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» , згідно яких позивач звільнений від сплати судового збору, через що підстави для розподілу судового збору у порядку статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у даній справі відсутні. Доказів понесення інших судових витрат суду не подано.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (Код , вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01601), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області (Код , вул. Хвильового, 2, м.Рівне, 33000) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №2213 о/с від 24.10.2014 про звільнення заступника начальника УМВС України в Рівненській області ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік) згідно із підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та пунктом 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області №359 о/с від 24.10.2014 «Про оголошення наказу МВС України від 24.10.2014 №2213 о/с».

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області з 25.10.2014.

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.10.2014 по 02.06.2020 в сумі 668508,16 грн, відрахувавши із вказаної суми податки та обов`язкові платежі.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, а саме в розмірі 9792,60 грн. (із відрахуванням із вказаної сум податків та обов`язкових платежів) виконується негайно.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з урахуванням пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено: 04.06.2020.

Головуючий cуддя Друзенко Н.В.

Судді Комшелюк Т.О.

Дудар О.М.