Справа № 460/3220/20
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

01 червня 2020 року м. Рівне №460/3220/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О. за участю секретаря судового засідання Янчар О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не прибув,

відповідача: представник Нагорний В.В.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування повідомлення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач), звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про: визнання повідомлення відповідача від 16.04.2020 року про повернення виконавчого листа № 1 по справі № 460/2232/19, виданий 24.03.2020 року Рівненським окружним адміністративним судом стягувачу без прийняття його до виконання, - протиправним та скасувати таке повідомлення; зобов`язання відповідача на підставі виконавчого листа № 1 виданого 24.03.2020 року Рівненським окружним адміністративним судом по справі № 460/2232/19 винести постанову про відкриття виконавчого провадження та вжити заходи передбачені ЗУ «Про виконавче провадження»; встановлення для відповідача (судовий контроль) строк виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2020 року по справі № 460/2232/19. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач не виконує рішення суду, а суди не надають належного контролю за їх виконанням, тому і надалі продовжується цинічний і зухвалий саботаж без ознак справедливості та ефективності всупереч ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод. Стверджує про дискримінаційний утиск. Просить позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на позов в якому заперечив проти позовних вимог. Свої заперечення мотивує тим, що йому на виконання прийшов виконавчий лист № 1, виданий Рівненським окружним адміністративним судом 24.03.2020 у справі № 460/2232/19. Вказаний виконавчий документ не відповідає вимогам ч. 2 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження». Керуючись п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», такий виконавчий документ був повернутий без прийняття до виконання, про що зазначено у повідомленні про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 16.04.2020. Звертає увагу на відсутність будь-якої дискримінації та вважає, що його дії відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», тому просить в задоволенні позову відмовити.

Позовна заява надійшла до суду 06.05.2020.

08.05.2020 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

14.05.2020 ухвалою суду судове засідання відкладено.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, через відділ документального забезпечення суду подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав позицію, викладену у відзиві на позов.

З`ясувавши всі обставини, необхідні для вирішення даного спору, дослідивши наявні у справі докази, суд враховує наступне.

Щодо належного відповідача у даній справі.

Як слідує із позовної заяви, відповідачем у даній справі є відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 287 КАС України, відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Згідно із нормами ч. 1 ст. 5 Закону України від 02.02.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2 червня 2016 року № 1403-VIII встановлено, що систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

На виконання Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Міністерством юстиції України виданий наказ № 512/5 від 02.04.2012, яким затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень.

Положенням п. 3 наведеної Інструкції встановлено, що органами державної виконавчої служби є, зокрема, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Таким чином, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є належним відповідачем у даній справі.

По суті спору.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2020 у справі № 460/2232/19, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 460/2232/19 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволений частково. Визнано протиправною бездіяльність департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо продовження з 18.05.2019 надмірно тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононова та інші проти України) в частині виконання рішень національних судів ухвалених на користь ОСОБА_1 (виконавче провадження № 38662180) та ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011, якою зобов`язано Володимирецьку селищну раду придбати та надати ОСОБА_1 квартиру (виконавче провадження № 31166879). Зобов`язано Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області вжити заходи передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо виконання виконавчих проваджень № № 38662180, 31166879. Стягнуто з департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції та управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду по 5 000 (п`ять) гривень з кожного за продовження з 18.05.2019 тривалої і протиправної бездіяльності щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононова та інші проти України) в частині виконання рішень національних судів ухвалених на користь ОСОБА_1 та ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011, якою зобов`язано Володимирецьку селищну раду придбати та надати ОСОБА_1 квартиру. У задоволенні решти позову відмовлено.

24.03.2020 Рівненським окружним адміністративним судом виданий ОСОБА_1 виконавчий лист № 1 у справі № 460/2232/19, де стягувачем вказано ОСОБА_1 , а боржником зазначений Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Резолютивною частиною цього виконавчого листа зазначено: «Зобов`язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області вжити заходи передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо виконання виконавчих проваджень №№ 38662180, 31166879».

З метою примусового виконання рішення, ОСОБА_1 подав до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відповідну заяву та наведений вище виконавчий лист, що не заперечується відповідачем.

16.04.2020 відповідач повернув виконавчий лист № 1, виданий Рівненським окружним адміністративним судом у справі № 460/2232/19 стягувачу, без виконання.

Як вбачається із змісту повідомлення відповідача від 16.04.2020, підставою для його повернення стало те, що всупереч ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», резолютивною частиною виконавчого документа не визначено частину, що підлягає виконанню. Також у заяві стягувача не зазначено в якій частині необхідно виконати рішення суду.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд враховує наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 02.02.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За визначенням статті 1 Закону № 1404, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За правилами ст. 2 Закону № 1404, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 1404, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону № 1404, у виконавчому документі зазначаються, зокрема, резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

У разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також, якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

Отже, виконавчий документ може бути повернутий стягувачу, якщо він не відповідає вимогам, встановленим, зокрема, статтею 4 Закону № 1404.

В той же час, посилання відповідача, як на підставу для повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, на те, що резолютивною частиною виконавчого документа не визначено частину, що підлягає виконанню та те, що у заяві стягувача не зазначено в якій частині необхідно виконати рішення суду, є неприйнятними з огляду на таке.

Судом встановлено, що резолютивна частина виконавчого листа № 1, виданого позивачу 24.03.2020, містить у собі резолютивну частину постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 460/2232/19, а саме: «Зобов`язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області вжити заходи передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо виконання виконавчих проваджень №№ 38662180, 31166879».

При цьому, зі змісту наведеної постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду чітко вбачається, що примусове виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 № 11770/03 (справа Кононова та інші проти України), в частині виконання рішень національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1 , здійснюється в межах виконавчого провадження № 38662180 від 03.07.2013, яке перебуває на виконанні Департаменту ДВС України.

За наведеного суд констатує, що відповідач не позбавлений можливості визначити виконавче провадження, яке перебуває у нього на виконанні із двох зазначених у виконавчому документі, дослідивши, в тому числі, зміст зазначеного судового рішення. Натомість, відповідач формально підійшов до вчинення дій, що спрямовані на примусове виконання рішення суду та безпідставно повернув виконавчий документ без виконання, оскільки резолютивна частина виконавчого листа № 1 чітко передбачає, що відповідач зобов`язаний вжити заходи передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо виконання виконавчого провадження № 38662180.

Крім того, посилання відповідача на те, що у заяві стягувача також не зазначено в якій частині необхідно виконати рішення суду є безпідставними, оскільки положення Закону № 1404 не містять вимог щодо наведення таких обставин у заявах стягувачів про примусове виконання рішення.

З врахуванням наведеного суд уважає, що повернувши виконавчий документ без виконання, відповідач порушив засади виконавчого провадження, визначені ст. 2 Закону № 1404, зокрема, прийняв рішення з порушенням засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, тому повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 16.04.2020 є протиправним та належить до скасування.

При цьому, суд зауважує, що оскільки заява позивача про примусове виконання подана до відповідача у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», то єдиним правильним за цих обставин способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, а саме: зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винести постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 1, виданим Рівненським окружним адміністративним судом 24 березня 2020 у справі № 460/2232/19 та вжити заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо його виконання.

Слід звернути увагу також і на те, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи.

Щодо тверджень позивача на вчинення відповідачем дискримінаційного утиску.

Дискримінація - це різне ставлення до різних осіб за однакових обставин і за відсутності виправдання такого різного ставлення.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без якої б то не було дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

ЄСПЛ сформулював дискримінацію як «відмінність у ставленні до осіб, які знаходяться в аналогічних або відповідним чином схожих ситуаціях» (справа №42184/05 Карсон та інші проти Сполученого Королівства, 16 березня 2010 року, п. 61; справа 13378/05 Бьорден проти Сполученого Королівства , 29 квітня 2008 року, п. 60).

ЄСПЛ також зазначив в своєму рішенні, «що відмінність у ставленні може проявлятися у формі непропорційно шкідливих наслідків загальної політики чи заходу, які попри своє нейтральне формулювання дискримінують певну групу осіб» (справа «Опуз проти Туреччини» (33401/02), 09 червня 2009 року, пункт 183).

Позивач у позові не навів жодної ознаки його дискримінації відповідачем та не надав на їх підтвердження жодних доказів. Тому такі посилання позивача є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо позовної вимоги про встановлення для відповідача (судовий контроль) строку виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2020 року по справі № 460/2232/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Із викладеного слідує, що судовий контроль встановлюється тим судом, який ухвалив відповідне рішення.

Матеріалами справи стверджується, що рішення у справі № 460/2232/19, на підставі якого Рівненським окружним адміністративним судом виданий виконавчий лист, ухвалено Восьмим апеляційним адміністративним судом, а відтак Рівненський окружний адміністративний суд не уповноважений на встановлення судового контролю за виконанням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2020 року по справі № 460/2232/19, тому така позовна вимога задоволенню не належить.

Підсумовуючи вищевикладене в його сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

За правилами частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то підстави для розподілу судових витрат у вигляді судового збору відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 287 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16 квітня 2020 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання за виконавчим листом № 1, виданим Рівненським окружним адміністративним судом 24 березня 2020 у справі № 460/2232/19.

Зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винести постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 1, виданим Рівненським окружним адміністративним судом 24 березня 2020 у справі № 460/2232/19 та вжити заходи передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо його виконання.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (судовий контроль) строку виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2020 року по справі № 460/2232/19 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

2) відповідач - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13; ).

Повний текст рішення складений 01 червня 2020 року.

Суддя Комшелюк Т.О.