Справа № 200/3532/20-а
Суддя: Зінченко О.В.
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2020 р. Справа№200/3532/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Зінченка О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Донецькій області (87515, м. Маріуполь, вул. Італійська, 59) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення №0-0582 від 16 липня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

01 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення №0-0582 від 16 липня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є власником комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2508 кв.м. на підставі договору розподілу нерухомого майна між співвласниками спільної часткової власності № 669 від 20 лютого 2008 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 вересня 2013 року індексний номер 9636771. Вказаний комплекс є будівлею промисловості, що підтверджується висновком, наведеним у звіті про оцінку. 16 липня 2019 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області складено податкове повідомлення-рішення № 0-0582 про визначення суми податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік у сумі 46 686,42 грн. Вказане повідомлення-рішення позивач вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки відповідно до підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

З наведених підстав позивач просила скасувати податкове повідомлення-рішення № 0-0582 від 16 липня 2019 року на суму 46 686,42 грн.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03 квітня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. справи 18-19).

04 травня 2020 року відповідачем до суду наданий відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. Зазначив, що застосування пункту є підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Вказана норма закону застосовується до промислових підприємств, які мають статус юридичних осіб. Натомість, позивач є власником нежитлової будівлі, яку віднесено до класу Будівлі промисловості, як фізична особа, тому вказане положення Податкового кодексу України не може бути застосоване у даному випадку. Аналогічні висновки зроблені у постановах Верховного суду від 15.05.2018 року у справі № 806/2461/17 та від 11.12.2018 року у справі № 819/314/18. На підставі викладеного, відповідач просив суд відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Також у відзиві відповідач просив розглядати справу за правилами загального позовного провадження. В обґрунтування свого клопотання зазначив, що дана справа має суттєве значення для органів ДПС та значний суспільний інтерес щодо формування сталої судової практики зі спірного питання, потребує детального розгляду спору по суті, дослідження вуликового обсягу доказів та з`ясування обставин у справі. У зв`язку з чим просив здійснювати подальший розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду з питань розгляду справи за правилами загального позовного провадження від 05 травня 2020 року у задоволенні клопотання Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області про розгляд адміністративної справи № 200/3532/20-а за правилами загального позовного провадження відмовлено.

25 травня 2020 року від представника позивача Пудак О.І. надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи копій наступних документів: Договору оренди № 1-12 від 01 грудня 2012 року, наказу № 8-к від 28 березня 2012 року, наказу від 01 вересня 2018 року, Статуту ТОВ « БогданАвтоРемСервіс» від 14 лютого 2012 року.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач є власником комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 , загальною площею 2508 кв.м. на підставі договору розподілу нерухомого майна між співвласниками спільної часткової власності № 669 від 20 лютого 2008 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 вересня 2013 року індексний номер 9636771 (арк. справи 11).

Рішенням Маріупольської міської ради від 23 грудня 2016 року № 7/14-1054 на 2017 рік, дію якого продовжено на 2018 рік, встановлено ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 квадратний метр бази оподаткування. Відповідно до Закону України Про Державний бюджет на 2018 рік мінімальна заробітна плата складала 3723,00 грн., тобто у гривневому еквіваленті ставка податку складала (0,5% х 3723 грн. = 18,615 грн.).

16 липня 2019 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області складено податкове повідомлення-рішення № 0-0582 про визначення суми податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік у сумі 46 686,42 грн.( арк. справи 8). Зазначене податкове повідомлення-рішення отримане позивачем 24 березня 2020 року.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи, який набрав чинності з 01.01.2015 року (далі - Закон № 71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України ). Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Підпункт 266.2.2 "є" пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Буквальний аналіз пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств". При цьому законодавець використав прислівник "зокрема", який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

Згідно підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

У підпункті 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 ПК України).

Фізичній особі ОСОБА_1 нарахований податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік за нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 2508 кв.м.

Отже, контролюючим органом обчислено суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік, виходячи з площі об`єкту нежитлової нерухомості та з урахуванням ставок податку та за наявності підстав для такого нарахування позивачу, як власнику нежитлової нерухомості, що є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (арк. справи 65).

Суд не приймає доводи позивача щодо розповсюдження на нього пільги встановленої пунктом є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Позивач стверджує, що оскільки буквальний аналіз наведеної норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як будівлі промисловості промислових підприємств, а законодавець використав прислівник зокрема, який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, тому такий прислівник відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

З цього приводу суд зазначає, що за положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт ґ).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу Будівлі нежитлові група 125 Будівлі промислові та склади клас 1251 Будівлі промисловості.

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 Будівлі промисловості, який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості, 1251.2 Будівлі підприємств чорної металургії, 1251.3 Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості, 1251.4 Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 Будівлі підприємств харчової промисловості, 1251.6 Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості, 1251.7 Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості, 1251.8 Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості, 1251.9 Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне.

Необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала поняття промислове підприємство.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B Добувна промисловість та розроблення кар`єрів, C Переробна промисловість, D Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря, E Водопостачання; каналізація, поводження з відходами та F Будівництво.

Промисловість в розумінні економічної теорії - це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Отже, застосування пункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі № 806/2676/17 та у справі № 806/2461/17, від 11.12.2018 у справі № 819/314/18, що в контексті частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов`язковою для врахування судом.

Суд зазначає, що в межах спірних відносин позивач лише вказує на ту обставину, що він володіє будівлею промисловості, що підтверджується звітом про оцінку. Водночас, у звіті про оцінку комплексу належного позивачеві, вказується лише на те, що оцінювач прийшов до висновку, що найкраще та найбільш ефективне використання об`єкта оцінки є його поточне використання в якості виробничо-складського комплексу з адміністративними приміщеннями (арк. справи 13). При цьому, оцінка проводилась у 2011 році, а податок позивачеві контролюючим органом визначений за 2018 рік.

Разом із цим, судом не беруться до уваги надані представником позивача докази 26 травня 2020 року, а саме договір оренди майна №1-12 від 01 грудня 2012 року, згідно якого позивач передає в оренду належне їй приміщення терміном на 10 років ТОВ «Богданавторемсервіс», зважаючи на наступне.

По-перше, означені документи позивачем всупереч приписам статті частини 2 статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України не були подані разом із позовною заявою. При цьому, представник позивача у відповідності до частини 8 статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України не обґрунтував неможливість подання таких доказів разом із позовною заявою з причин, що не залежали від нього. Слід зазначити, що відзив відповідача не змінював предмет доказування в даній адміністративній справі.

Згідно наведеної норми (частини 8 статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України) докази, не подані у встановлений законом строк або судом строк, до розгляду судом не приймаються.

По-друге, за приписами частини 2 статті 793 Цивільного кодексу України, як у редакції чинній на момент укладення означеного вище договору, так і на даний час, передбачається, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно статті 794 Цивільного кодексу України у редакції чинній станом на 01 грудня 2012 року також визначалась, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки,

підлягає державній реєстрації.

Відповідно до частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, приймаючи до уваги, що договір оренди нерухомого майна укладений на термін 10 років без нотаріального посвідчення, то він є нікчемним в силу вимог закону, а тому не може прийматися судом до уваги.

Таким чином, під час розгляду даної адміністративної справи для застосування пункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України до спірних правовідносин судом не установлені обов`язкові умови: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

З наведених підстав, виходячи з аналізу норм, які регулюють спірні відносини, у їх сукупності та взаємозв`язку, враховуючи встановлені фактичні обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування спірного податкового повідомлення-рішення та, як наслідок, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 139 КАС України, враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись статями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 253-263, 293-295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення №0-0582 від 16 липня 2019 року, відмовити у повному обсязі.

Повний текст судового рішення складено та підписано 02 червня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження, передбачений ст. 295 КАС України, продовжуються на строк дії такого карантину.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.В. Зінченко