Справа № 120/4046/19-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 травня 2020 р. Справа № 120/4046/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк Алли Юріївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Тетяни Юріївни,

представника позивача: Супруна Миколи Івановича,

представника відповідача: Кухрівського Олександра Васильовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )

до: Головного управління ДПС у Вінницькій області (, адреса: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Вінницька область, 21028)

про: визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Вінницькій області (, адреса: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Вінницька область, 21028) про визнання протиправним та скасування рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що за результатами фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , Головним управлінням ДПС у Вінницькій області винесено рішення від 27.11.2019 року № 066/02/32/05//06/ НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій у вигляді штрафу в розмірі 250000,00 грн. за роздрібну торгівлю пальним без наявності ліцензії. Вважаючи зазначене рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, у якому, обґрунтовуючи свої вимоги, зазначив наступні підстави.

Відповідно до статті 16 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального" контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України. У свою чергу, згідно з підпунктом 19-1.1.13 пункту 19-1.1 статті 19 Податкового кодексу України контролюючі органи виконують функції щодо здійснення ліцензування діяльності суб`єктів господарювання з виробництва спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, оптової торгівлі спиртом, оптової та роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами та контроль за таким виробництвом. Оскільки, Державній податковій службі України та її територіальним підрозділам не надано повноважень на здійснення видачі ліцензії на роздрібний продаж нафтопродуктів, на переконання позивача, у відповідача відсутні повноваження щодо здійснення контролю за дотриманням норм Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального".

При цьому вказано, що зі змісту наказу Головного управління ДПС у Вінницькій області від 06.11.2019 року № 1892, відповідно до якого проведена перевірка, неможливо встановити мету та дійсні підстави для проведення фактичної перевірки, а тому такий, на думку позивача, не відповідає вимогам, встановленим Податковим кодексом України.

Згідно з пунктом 2.3 розділу ІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.03.2013 року № 395, у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень.

Натомість, як зазначає позивач, акт фактичної перевірки не містить посилань на конкретні пункти та статті чинних законодавчих актів, які дозволяють встановити суть встановленого порушення, що свідчить про незаконність проведеної перевірки та нівелює її правові наслідки.

На переконання позивача, Порядком застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 17 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.06.2003 року № 790, не передбачено застосування фінансових санкції за роздрібну торгівлю пальним без наявності ліцензії, а відтак відповідач не мав права приймати оскаржуване рішення за формою та згідно цього Порядку.

Окрім того зазначено, що рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 27.11.2019 року № 066/02/32/05//06/ НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій до суб`єкта господарювання ОСОБА_1 не може створювати жодних правових наслідків для позивача, оскільки останній зареєстрований як фізична особа-підприємець, а не суб`єкт господарювання.

На переконання позивача, вказане свідчить про протиправність оскаржуваного рішення та відсутність у його діях порушення вимог Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального".

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

02.01.2020 року на адресу суду від представника Головного управління ДПС у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення адміністративного позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що рішення про застосування фінансових санкцій у вигляді штрафу за роздрібну торгівлю пальним без наявності ліцензії, прийнято правомірно та у відповідності з вимогами чинного законодавства у результаті виявлених під час перевірки порушень.

14.01.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній додатково звертає увагу на те, що Головне управління ДПС у Вінницькій області не мало повноважень не лише щодо проведення фактичної перевірки, а й прийняття рішення за її наслідками про стягнення штрафів, передбачених статтею 17 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального". При цьому, представник позивача із доводами Головного управління ДПС у Вінницькій області викладеними у відзиві на позовну заяву не погоджується, вважає рішення відповідача протиправним та просить задовольнити адміністративний позов повністю.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 21.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.03.2020 року судовий розгляд справи відкладено на 15.04.2020 року.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 15.04.2020 року, враховуючи рекомендації уповноважених суб`єктів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з метою забезпечення процесуальної рівності прав учасників даного судового процесу та у зв`язку з необхідністю заслухати в судовому засіданні пояснення всіх сторін щодо обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, судовий розгляд справи відкладено.

Даною ухвалою звернено увагу учасників справи на тимчасовий характер вжитих судом процесуальних заходів для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, серед учасників відкритих судових засідань.

Судове засідання у даній адміністративній справі призначено на 26.05.2020 року.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини наведені у позовній заяві, просив суд задовольнити адміністративний позов повністю.

Представник Головного управління ДПС у Вінницькій області проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач зареєстрований 07.06.2006 року як фізична особа-підприємець (номер запису про державну реєстрацію: 0000568), що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_2 № НОМЕР_3 .

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є роздрібна торгівля пальним (код КВЕД 47.30).

06.11.2019 року Головним управлінням ДПС у Вінницькій області прийнято наказ № 1892 про проведення фактичної перевірки суб`єкта господарювання ОСОБА_1 з 07.11.2019 року терміном 10 діб, за період з 01.01.2017 року.

06.11.2019 року, на підставі підпункту 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, на виконання вимог пункту 82.3 статті 82 Податкового кодексу України та наказу № 1892 від 06.11.2019 року, відповідачем видано направлення на перевірку № 721 та № 722 суб`єкта господарювання ОСОБА_1 , господарської одиниці: АЗС "НАТКО", що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У подальшому, 07.11.2019 року посадовими особами Головного управління ДПС у Вінницькій області у період часу з 12:00 год. до 13:00 год. проведено фактичну перевірку.

За наслідками проведеної перевірки, посадовими особами контролюючого органу складено акт (довідку) фактичної перевірки № 066/02/32/05/06/ НОМЕР_1 від 07.11.2019 року, у якому зафіксовано порушення пункту 1, 2 статті 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (проведення розрахункової операції без застосування реєстратора розрахункових операцій) та статті 15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального", а саме здійснення роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії.

На підставі висновків вказаного акту відповідачем винесено рішення від 27.11.2019 року № 066/02/32/05//06/ НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій у вигляді штрафу в розмірі 250000,00 грн. за роздрібну торгівлю пальним без наявності ліцензії.

Вважаючи вказане рішення протиправними, з метою його скасування позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі Податковий кодекс України).

Функції контролюючих органів чітко визначені положеннями статті 19-1 Податкового кодексу України, які зокрема визначають здійснення контролю у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечують міжгалузеву координацію у цій сфері.

На підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

За правилами підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшою переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів.

Враховуючи аргументи позивача та його представника, суд зазначає, що даний адміністративний позов обґрунтовано, зокрема, відсутністю повноважень, а також підстав для прийняття Головним управлінням ДПС у Вінницькій області наказу від 06.11.2019 року № 1892 про проведення фактичної перевірки.

Згідно з пунктом 41.1 статті 41 Податкового кодексу України контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган (далі - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику), його територіальні органи.

Відповідно до пункту 61.1 статті 61 Податкового кодексу України податковий контроль це система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Порядок проведення фактичної перевірки встановлений статтею 80 Податкового кодексу України.

Відповідно до положень вказаної статті фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, як:

у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів;

письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування;

у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Суд вважає за доцільне зауважити, що фактичні перевірки мають певну специфіку щодо процедури їх проведення та, відповідно до положень пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, можуть бути розпочаті як в присутності власника чи керівника, так і в присутності його посадових (службових) осіб або його уповноваженого представника, або осіб, які фактично проводять розрахункові операції (незалежно від належного чи не належного оформлення трудових відносин цих осіб).

Як встановлено судом, наказ Головного управління ДПС у Вінницькій області від 06.11.2019 року № 1892 відповідає вимогам, що передбачені до їх змісту відповідно до підпункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, а саме останній містить: дату видачі; найменування контролюючого органу; найменування та реквізити суб`єкта; адреса об`єкта; мета перевірки, зокрема, здійснення контролю дотримання вимог діючого законодавства у сфері обігу підакцизних товарів, наявності ліцензій, застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг; підстави для проведення перевірки, визначені Податковим кодексом України, а саме підпункт 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України; дата початку перевірки; тривалість перевірки, що відповідає вимогам пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України.

Також вказаний наказ містить підпис в.о. заступника начальника Головного управління ДПС у Вінницькій області та скріплений печаткою контролюючого органу.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, прийнявши рішення у формі наказу від 06.11.2019 року № 1892 "Про проведення фактичної перевірки СГ ОСОБА_1 " та зазначивши у ньому нормативні підстави, відповідач діяв у спосіб, що визначений нормами Податкового кодексу України.

Стосовно посилань позивача та його представника про відсутність у контролюючого органу повноважень на проведення перевірки (прийняття наказу на проведення фактичної перевірки) та винесення за її результатами рішення про застосування штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

У відповідності до пункту 3 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 року № 236, основними завданнями Державної фіскальної служби України є, крім іншого, реалізація державної податкової політики та політики у сфері державної митної справи, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, здійснення в межах повноважень, передбачених законом, контролю за надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків і зборів, митних та інших платежів, державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, державної політики з адміністрування єдиного внеску, а також боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері контролю за своєчасністю здійснення розрахунків в іноземній валюті в установлений законом строк, дотриманням порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку органів ліцензування та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" від 05.08.2015 року № 609 територіальні органи ДФС визначено органом ліцензування господарської діяльності з роздрібної торгівлі пальним.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як виробництво і торгівля спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами і пальним, зберігання пального, яка ліцензується відповідно до Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального".

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів" від 23.11.2018 року № 2628-VІІІ внесено зміни до Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" від 19.12.1995 року № 481/95-ВР (далі Закон № 481/95-ВР), зокрема, запроваджено ліцензування видів господарської діяльності з виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним. Зазначені зміни набрали чинності з 01.07.2019 року.

Цей Закон визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України.

Статтею першою Закону № 481/95-ВР визначено, що роздрібна торгівля пальним це діяльність із придбання або отримання та подальшого продажу або відпуску пального із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик з автозаправної станції/автогазозаправної станції/газонаповнювальної станції/газонаповнювального пункту та інших місць роздрібної торгівлі через паливороздавальні колонки та/або оливороздавальні колонки.

Відповідно до підпункту 4.4 пункту 4 ДСТУ 4303:2004 роздрібна торгівля - це вид економічної діяльності в сфері товарообігу, що охоплює купівлю-продаж товарів кінцевому споживачу та надання йому торговельних послуг.

Згідно зі статтею 15 Закону № 481/95-ВР встановлено, що суб`єкти господарювання отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання.

Ліцензії на право оптової торгівлі пальним видаються терміном на п`ять років органом виконавчої влади, уповноваженим Кабінетом Міністрів України.

Річна плата за ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним становить 2000 гривень на кожне місце роздрібної торгівлі пальним.

Ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання, до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.

У заяві зазначається вид господарської діяльності, на провадження якого суб`єкт господарювання має намір одержати ліцензію (оптова, роздрібна торгівля алкогольними напоями, тютюновими виробами, оптова, роздрібна торгівля пальним або зберігання пального).

Суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним.

У додатку до ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями або пальним суб`єктом господарювання зазначається адреса місця торгівлі і вказуються перелік електронних контрольно-касових апаратів та інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення; реєстраційні номери книг обліку розрахункових операцій, які знаходяться у місці торгівлі.

Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:

- документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;

- акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;

- дозвіл на початок виконання робіт підвищеної небезпеки та початок експлуатації (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Копії таких документів не подаються у разі їх наявності у відкритих державних реєстрах, якщо реквізити таких документів та назви відповідних реєстрів зазначено в заяві на видачу ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на зберігання пального.

Відповідальність за достовірність даних у документах, поданих разом із заявою, несе заявник.

У разі якщо зазначені документи видані (оформлені) іншій особі, ніж заявник, такий заявник додатково подає документи, що підтверджують його право на використання відповідного об`єкта.

Суб`єкти господарювання, які здійснюють оптову торгівлю пальним, за відсутності місць оптової торгівлі пальним копії таких документів не подають.

Вимагати представлення інших документів, крім зазначених у цьому Законі, забороняється. Зазначені в цьому Законі документи (крім документів, які подаються заявником для отримання ліцензії на право виробництва пального, оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального) подаються в одному примірнику в копіях, засвідчених нотаріально або органом, який видав оригінал документа або посадовою особою органу ліцензування. Заява про видачу ліцензії та визначені цим Законом документи подаються уповноваженою особою заявника або надсилаються рекомендованим листом. У разі подання заяви про видачу ліцензії та доданих до неї документів особисто вони приймаються за описом, копія якого видається заявнику з відміткою про дату прийняття заяви та документів і підписом особи, яка їх прийняла.

Ліцензія або рішення про відмову в її видачі видається заявнику не пізніше 10 календарних днів (щодо пального - не пізніше 20 календарних днів) з дня одержання зазначених у цьому Законі документів. У рішенні про відмову у видачі ліцензії повинна бути вказана підстава для відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.

30.05.2019 року Державна фіскальна служба України направила Головним управлінням ДФС у областях та м. Києві лист № 17014/7/99-99-12-01-01-17 (далі лист), яким роз`яснила порядок отримання ліцензії, зокрема, на роздрібну торгівлю пальним.

Власне, у листі зазначено, що ліцензія на право роздрібної торгівлі пальним та на право зберігання пального або рішення про відмову в їх видачі видається заявнику не пізніше 20 календарних днів з дня одержання зазначених у цьому Законі документів. Суб`єкти господарювання можуть подати документи на розгляд до органу ліцензування для отримання відповідних ліцензії (на адресу Головних управлінь ДФС в областях та м. Києві за місцем розташування місць зберігання та роздрібної торгівлі пальним) починаючи з 12.06.2019 року. При цьому Головні управління ДФС у областях та м. Києві мають видавати зазначені ліцензії суб`єктам господарювання починаючи з 01.07.2019 року.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України" від 18.12.2018 року № 1200 Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

При цьому, Наказом ДПС України № 36 від 28.08.2019 року, у серпні 2019 року розпочато виконання першою функцій і повноважень ДФС України. Крім того, пунктом 1 наказу Головного управління ДПС у Вінницькій області № 7 від 29.08.2019 року наказано розпочати Головним управління ДПС у Вінницькій області виконання функцій і повноважень Головного управління ДФС у Вінницькій області.

Отже, до Головного управління ДПС у Вінницькій області перейшли всі повноваження Головного управління ДФС у Вінницькій області з 29.08.2019 року.

Судом встановлено, що фактична перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 проведена 07.11.2019 року, коли повноваження Головного управління ДФС у Вінницькій області перейшли до Головного управління ДПС у Вінницькій області. Крім того, як видно із направлень від 06.11.2019 року № 721, № 722 останні видані начальнику відділу Головного управління ДПС у Вінницькій області ОСОБА_2 та головному державному ревізору-інспектору Головного управління ДПС у Вінницькій області ОСОБА_3 Вікторовичу, тобто посадовим особам Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Згідно зі статтею 16 Закону № 481/95-ВР контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України. Контроль за дотриманням вимог відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства до малих виробництв виноробної продукції здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпечності та окремих показників якості харчових продуктів.

Таким чином, враховуючи те, що Головне управління ДПС у Вінницькій області є уповноваженим органом виконавчої влади, який має право видавати ліцензію на роздрібну торгівлю пальним, а у відповідності до статті 16 Закону № 481/95-ВР наділений також повноваженнями на здійснення контролю за дотриманням норм цього Закону, суд критично розцінює посилання позивача та його представника, на відсутність у контролюючого органу повноважень на проведення перевірки (прийняття наказу на проведення фактичної перевірки) та винесення за її результатами рішень.

У відповідності до вимог пункту 86.1, 86.5 статті 86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, у строки, визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати.

Акт перевірки - документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.

Акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки. Акт (довідка) про результати зазначених перевірок підписується особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та його законними представниками (у разі наявності).

Підписання акта (довідки) таких перевірок особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та/або його представниками та посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, здійснюється за місцем проведення перевірки або у приміщенні контролюючого органу.

Так, за наслідками проведеної перевірки, посадовими особами контролюючого органу складено акт (довідку) фактичної перевірки № 066/02/32/05/06/ НОМЕР_1 від 07.11.2019 року, у розділі 3 "Висновок перевірки" якого зафіксовано порушення пункту 1, 2 статті 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та статті 15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального".

При цьому, у розділі 2 "Додаткова інформація про факти, встановлені у ході перевірки" вказаного акта зазначено, що при продажу бензину А 95 у кількості 5 л розрахункову операцію у готівковій формі оплати на відповідну суму проведено без застосування реєстратора розрахункових операцій, відповідний розрахунковий документ не роздрукований та не виданий (РРО відсутній). Окрім того, здійснюється роздрібна торгівля пальним у готівковій формі оплати без наявності (придбання) ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним на АЗС "НАТКО" за адресою: вул. Шевченка, 124/А, с. Велика Киріївка, Бершадський район. Ліцензія на право роздрібної торгівлі пальним відсутня.

Відтак, твердження позивача про відсутність в акті фактичної перевірки чіткого викладення змісту порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Щодо посилань позивача про те, що Порядком застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 17 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.06.2003 року № 790 (далі Порядок № 790), не передбачено застосування фінансових санкції за роздрібну торгівлю пальним без наявності ліцензії, суд зазначає наступне.

Пунктом другим Порядку № 790 встановлено, що фінансові санкції застосовуються за порушення, передбачені статтею 17 Закону № 481/95-ВР.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку до суб`єктів господарювання, винних у вчиненні порушень, застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у розмірах, передбачених Законом.

Згідно з пунктом 6 Порядку № 790 рішення про застосування фінансових санкцій, передбачених пунктом 2 цього Порядку, приймаються керівником, а у разі його відсутності - заступником керівника органу, який видав ліцензію на право виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями і тютюновими виробами (ДФС та її територіальні органи, Мінекономрозвитку), чи керівником (його заступником) органів МВС, МОЗ, Держстату, Держспоживінспекції відповідно до їх компетенції, визначеної законодавством.

У той же час, норми статті 17 Закону № 481/95-ВР визначають, що за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

До суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії - 250000 гривень.

Стаття 15 цього Закону визначає, що рішення про стягнення штрафів, передбачених частиною другою цієї статті, приймаються органами доходів і зборів та/або органом, який видав ліцензію на право виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями і тютюновими виробами та пальним, зберігання пального, та іншими органами виконавчої влади у межах їх компетенції визначеної законами України.

При цьому, Закон № 481/95-ВР (з урахуванням змін внесених Законом України від 23.11.2018 року № 2628-VІІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів") не вимагає певної форми рішення суб`єкта владних повноважень щодо стягнення штрафів, а відтак, рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 27.11.2019 року № 066/02/32/05//06/ НОМЕР_1 прийняте відповідно до Порядку № 790, на переконання суду, можна вважати належною формою рішення за результатами перевірки стану дотримання вимог законодавства під час провадження діяльності, пов`язаної з виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального.

Таким чином, враховуючи те, що Порядком № 790 не врегульоване питання щодо застосування фінансової санкції за роздрібну торгівлю пальним без наявності ліцензії, контролюючий орган керується спеціальними нормами Закону, які мають вищу юридичну силу над підзаконними актами, у даному випадку Законом № 481/95-ВР.

Крім того, суд вказує, що такі дії відповідача пов`язані з недосконалістю чинного законодавства, а саме в частині невнесення змін до Порядку № 790 та, як наслідок, неузгодженості між собою положень Закону № 481/95-ВР та Порядку № 790. Адже, першочергово вказаний Закон, як і порядок регулювали виробництво і обіг спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів. З внесенням відповідних змін до Закону № 481/95-ВР, його положення почали регулювати й питання щодо виробництва та обігу пального. Однак такі зміни не були внесені до Порядку № 790, що регулює питання накладення штрафних санкцій за недотримання приписів Закону № 481/95-ВР.

Дана невідповідність є формальною, не впливає на суть спірних правовідносин та правомірність застосування штрафних санкцій, суд не може скасувати рішення суб`єкта владних повноважень з формальних підстав.

Також, посилання позивача на те, що рішення про застосування фінансових санкцій стосується суб`єкта господарювання ОСОБА_1 , у той час, як останній, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, значиться як фізична особа-підприємець, на переконання суду є безпідставними, оскільки в оскаржуваному рішенні ідентифікаційний номер, юридична адреса, номер та дата видачі свідоцтва про державну реєстрацію вказані щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , що дає змогу ідентифікувати особу та свідчить про те, що дане рішення винесене відносно позивача.

Відповідно до пункту 14.1.36 Податкового кодексу України господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність що здійснюється суб`єктами господарювання з метою досягнення економічних та соціальних результатів та одержування прибутку.

Статтею 55 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 № 171085 позивач зареєстрований 07.06.2006 року як фізична особа-підприємець (номер запису про державну реєстрацію: 0000568), а тому є суб`єктом господарювання у розумінні статті 55 Господарського кодексу України.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що окремі дефекти форми рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо його протиправності і, як наслідок, про його скасування.

Якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції та її розмір), таке рішення може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення.

Щодо суті встановленого порушення, за яке на позивача накладено штрафні санкції, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 15 Закону № 481/95-ВР імпорт або експорт пального здійснюється за наявності у суб`єкта господарювання, що імпортує або експортує пальне, ліцензії на право виробництва або зберігання, або оптової чи роздрібної торгівлі пальним.

Суб`єкт господарювання має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.

Як уже зазначалося судом, відповідно до частини 1, 2 статті 17 Закону № 481/95-В, за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

До суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії у розмірі 250000 гривень.

Аналіз наведених норм свідчить, що роздрібна торгівля пальним може здійснюватися суб`єктами господарювання всіх форм власності за наявності у них ліцензій на роздрібну торгівлю. Здійснення ж таких дій без ліцензії вважається правопорушенням, за яке передбачено застосування фінансових санкцій до такого суб`єкта господарювання.

У даному випадку, слід враховувати, що продаж товарів це будь-які операції, що здійснюють згідно з договором купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії, поруки, схову, доручення, договірного управління, оперативного лізингу, інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Тобто, продаж передбачає факт оплати праці за реалізований товар, передачу товару від однієї особи іншій та перехід права власності, що у даному випадку підтверджується матеріалами справи.

Обґрунтовуючи свою незгоду з прийнятим щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 рішенням, представник позивача зауважував, що на об`єкті господарювання, на якому здійснювалась фактична перевірка, діяльність не проводилась.

При цьому, позивачем не заперечувався факт відсутності станом на 01.07.2019 року ліцензії на роздрібну торгівлю пальним.

Так, на підставі акта (довідки) фактичної перевірки № 066/02/32/05/06/ НОМЕР_1 від 07.11.2019 року, яким встановлено факт роздрібної торгівлі пальним, Головним управлінням ДПС у Вінницькій області прийнято рішення про застосування фінансових санкцій від 27.11.2019 року № 066/02/32/05//06/ НОМЕР_1 та застосовано до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 фінансові санкції у вигляді штрафу за роздрібну торгівлю пальним без наявності ліцензії у розмірі 250000,00 грн.

Як вбачається зі змісту наданих зауважень до акта фактичної перевірки, оператором (охоронником) було здійснено продаж бензину самовільно, так як їй особисто були необхідні кошти.

Натомість, статтею 17 Закону № 481/95-В за порушення вимог цього Закону відповідальність покладається саме на суб`єктів господарювання.

Суд не приймає до уваги надані представником позивача наказ-розпорядження від 28.06.2019 року № 7 про заміну обов`язків операторів АЗС, журнал обліку надходження нафтопродуктів на АЗС "НАТКО", товарно-транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів (нафти) від 13.03.2019 року № 71, від 11.06.2019 року № 121, книгу обліку розрахункових операцій на РРО № РІ2 від 26.03.2019 року, оскільки останні не підтверджують, що на об`єкті господарювання, на якому здійснювалась фактична перевірка, діяльність не проводилась та спростовуються поясненнями, наданими працівником АЗС "НАТКО".

Долучений до матеріалів адміністративного позову наказ-розпорядження від 28.06.2019 року № 7 про зміну обов`язків операторів АЗС, у свою чергу, стосується працівників АЗС, яка розташована за адресою: вул. Шевченка, 25 А, с. Велика Киріївка, Бершадський район, у той час, як Головним управлінням ДПС у Вінницькій області здійснювалась фактична перевірка господарської одиниці АЗС "НАТКО", що розташована за адресою: вул. Шевченка, 124/А, с. Велика Киріївка, Бершадський район.

Стосовно книги обліку розрахункових операцій на РРО № РІ2, зареєстрованої 26.03.2019 року, суд звертає увагу на те, що реалізація продукції без ліцензії виключає застосування реєстратора розрахункових операцій.

Таким чином, суд критично ставиться до вказаних тверджень представника позивача, оскільки підтверджуючих цей факт належних, допустимих чи будь-яких інших доказів останнім до матеріалів справи не надано.

Дослідженням оскаржуваного рішення встановлено, що на підставі висновків акту фактичної перевірки, 27.11.2019 року відповідачем прийнято рішення про застосування фінансових санкцій № 066/02/32/05//06/ НОМЕР_1 , яким застосовано до позивача фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 250000,00 грн. за порушення частини 20 статті 15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального".

Беручи до уваги наведені норми матеріального права та встановлені у справі обставини, суд вважає, що відповідачем правомірно застосовано до позивача санкції у розмірі 250000,00 грн. за факт роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Poland № 30210/96).

Крім того, у пункті 227 рішення у справі "Кудла проти Польщі" Суд вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), пункт 95 та рішення у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, пункт 157).

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи, що реалізація позивачем, як суб`єктом господарювання, пального за адресою господарської одиниці АЗС "НАТКО": вул. Шевченка, 124/А, с. Велика Киріївка, Бершадський район, здійснювалась за відсутності відповідної ліцензії, суд дійшов висновку, що приймаючи рішення про застосування фінансових санкцій № 066/02/32/05//06/ НОМЕР_1 від 27.11.2019 року відповідач, діяв у межах та на підставі норм чинного законодавства.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини не підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

З урахуванням положень статті 139 КАС України підстави для відшкодування витрат зі сплати судового збору відсутні.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області (, адреса: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Вінницька область, 21028).

Рішення у повному обсязі виготовлено: 05.06.2020 року

Суддя Чернюк Алла Юріївна