Справа № 400/2369/19
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/2369/19
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати бездіяльність УМВС України в Миколаївській області протиправною та зобов`язати відповідача видати в натурі речове майно під час несення служби у період дії Положення про забезпечення речовим майном осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ і військовослужбовців внутрішніх військ МВС України, затвердженого наказом МВС від 05 грудня 2003 року №1489.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що в період з 04 серпня 2008 року по 06 листопада 2015 року він проходив службу в органах внутрішніх справ. Закон України "Про міліцію", чинний на час проходження служби, передбачав забезпечення міліціонерів форменим одягом, але за весь час проходження служби його речовим майном не забезпечували. Позивач вважає, що така бездіяльність відповідача щодо не забезпечення його речовим майном під час несення служби порушує його права, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив суд апеляційної інстанції змінити позовну вимогу з зобов`язання відповідача видати в натурі речове майно на зобов`язання сплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно у розмірі 2110,02 грн..

Відповідно до ч.5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Враховуючи зазначене та з огляду на ту обставину, що позовна вимога про сплату грошової компенсації за не отримане речове майно у розмірі 2110, 002 грн. в суді першої інстанції ОСОБА_1 не була заявлена, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для розгляду вказаної позовної вимоги про сплату грошової компенсації.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог (які були заявлені в суді першої інстанції та ним розглянуті) і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення в частині з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в період з 04 серпня 2008 року по 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ.

Згідно наказу УМВС України в Миколаївській області від 06 листопада 2015 року №57 о/с позивача було звільнено з ОВС у запас Збройних Сил України за ст.64 п."г" (через скорочення штатів).

Відповідно до атестату №3 на предмети речового майна, в період проходження служби ОСОБА_1 не забезпечувався жодним речовим майном.

Вважаючи, що відповідач всупереч діючому законодавства не забезпечив його речовим майном, в зв`язку з чим він за власні кошти повинен був його сам придбати, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності протиправної бездіяльності УМВС України в Миколаївській області щодо не застосування до позивача наказу МВС № 1489 від 05 грудня 2003 року, оскільки цей наказ не відповідав вимогам Указу Президента України від 03 жовтня 1992 року №493 та не набрав чинності. Також, було зазначено, що законодавчо визначені підстави для видачі позивачу форменого одягу після звільнення з органів внутрішніх справ відсутні.

Колегія суддів, не досліджуючи спірні правовідносини по суті, зазначає таке.

Відповідно до ч.2 та 1 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

З аналізу наведеного вбачається, що строки звернення до суду можуть бути встановлені як КАС України, так і іншими законами, до яких, зокрема, належить і Кодекс законів про працю України (далі КЗпПУ).

Згідно до ст.233 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, з вертаючись з даним позовом про зобов`язання відповідача видати в натурі речове майно (формений одяг) під час несення служби, ОСОБА_1 зазначав, що за весь час проходження служби в міліції речовим майном його не забезпечували.

З огляду на сутність даних спірних правовідносин, які склались під час та за наслідком проходження позивачем служби в органах міліції, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 звернувся в даному випадку до суду за захистом саме трудових прав, а тому слід застосовувати тримісячний строк звернення до суду з позовом, передбачений ст.233 КЗпПУ.

Наведені висновки щодо належності даного спору до трудового узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 13 березня 2019 року справа №813/1001/17.

Так, у вказаній справі позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби.

Судами по зазначеній справі було встановлено, що при звільнені позивачу належала до виплати компенсація, зокрема, за недоотримане речове майно у відповідній сумі.

У п.39 вказаної постанови касаційний суд зазначив: «В аспекті спірних правовідносин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, а КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати інші строки звернення до суду, то в даному випадку є достатні підстави для застосування положень статті 233 КЗпП України».

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 04 серпня 2008 року. В позові ОСОБА_1 було зазначено, що речове майно йому не видавали на всьому протязі його служби, тобто, з серпня 2008 року. Також ним зазначалось, що під час розмов з колегами виявилось, що він (позивач) не один не забезпечений форменим одягом та колеги казали, що потрібно змиритись або звільнятись. Вказані обставини пригнічували; позивач вважав себе заручником ситуації.

Із змістовного аналізу вказаних посилань колегія суддів робить висновок, що позивач станом ще на час початку служби в ОВС сприймав вказані обставини, як такі, що порушують його права, з чого вбачається, що ОСОБА_1 ще в 2008 році дізнався про порушення своїх прав, однак з позовом до суду звернувся лише 31 липня 2019 року, тобто через 11 років з часу порушення його прав.

Крім того, справа містить відповіді від 20 листопада 2015 року №7/Г-із (а.с.131) від ГУНП в Миколаївській області та від 08 листопада 2016 року №Г/106/28/052-2016 від УМВС в Миколаївській області (а.с.139) на інформаційні запити позивача щодо повернення йому коштів замість не виданих предметів речового майна та відшкодування за придбаний ним формений одяг. Вказаними відповідями позивачу було відмовлено у відшкодуванні речового забезпечення, що додатково свідчить про обізнаність позивача про порушення його прав шляхом не видання речового майна (форменого одягу) ще у 2015 2016 роках.

Окремо слід зазначити, що позивач проходив службу в ОВС по 06 листопада 2015 року, а тому після звільнення зі служби і проведення роботодавцем всіх розрахунків та не отримавши речове майно (при наявності права на нього) або компенсацію за таке майно, ОСОБА_1 повинен був усвідомити порушення своїх прав.

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що він звертався до суду за захистом своїх прав ще 29 листопада 2016 року до Центрального районного суду м.Миколаєва, однак вказаний суд закрив провадження по справі (490/11523/16-ц), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на підтвердження вказаних посилань про звернення в 2016 році не надано жодних доказів, натомість справа містить ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва про закриття провадження по вказаній справі, яка була винесена 28 вересня 2018 року. Крім того, предметом спірних правовідносин по вказаній справі було стягнення коштів за речове забезпечення (формений одяг), а даний спір стосується саме видачі в натурі вказаного речового майна.

Крім того, судом першої інстанції по даній справі досліджувалось питання щодо дотримання позивачем строків звернення до суду та, з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18 липня 2018 року у справі № 810/594/17, було зазначено, що речове майно за своїм змістом також є державною гарантією, встановленою законодавством про оплату праці, а тому звернення до суду з позовом про його отримання не обмежується будь-яким строком.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками та зазначає, що у вказаній справі № 810/594/17, що розглядалась Верховним Судом, предметом спору було стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 червня 2012 року по 23 лютого 2016 року.

Так, касаційний суд зазначив, що при ухваленні постанови про поновлення на роботі суд не вирішив питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що призвело до необхідності звернення до суду з даним позовом.

Також, Верховний Суд наголосив, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Разом з тим, в даній справі №400/2369/19 предметом спору є саме визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язати відповідача видати в натурі речове майно, яке не є ні по суті, ні за формою, складовою частиною заробітної плати (грошового забезпечення) працівника міліції.

Наведені висновки також узгоджуються з п.3 наказу МВС України від 31 грудня 2007 року №499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" (в редакції станом на час проходження позивачем служби в міліції та який (наказ) діяв до 13 грудня 2016 року), яким встановлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно до ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1, 2 та 3 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, враховуючи, що позивачу відомо було про порушення його права на забезпечення речовим майном як підчас проходження служби в ОВС з серпня 2008 року, так і на момент його звільнення з ОВС у листопаді 2015 року, а з даним позовом до суду він звернувся лише в липні 2019 року, тобто з пропуском тримісячного строку, визначеного ст.233 КЗпПУ, та з огляду на не надання позивачем належних та достатніх обґрунтувань поважності пропуску вказаного строку, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи помилково застосовані норми процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про залишення позову без розгляду.

Керуючись статтями 240, 308, 309, 315, 319, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.