Справа № 540/429/20
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2020 р. Категорія: 106030000м.ОдесаСправа № 540/429/20
Головуючий в 1 інстанції: Пекний А.С.

час і місце ухвалення: письмове провадження,

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати позивачу на рахунок необхідної суми середнього заробітку за час затримки виплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати починаючи з 23 березня 2018 року по 31 січня 2020 року та не виплати моральної шкоди; - зобов`язати відповідача здійснити на користь позивача нарахування та виплату на рахунок необхідної суми середнього заробітку за час затримки виплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати починаючи з 23 березня 2018 року у сумі визначеної судом до набрання рішенням законної сили; - стягнути з УМВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 500 000 грн., мотивуючи його тим, що відповідачем порушено його трудові права за фактом затримки виплати заробітної плати у вигляді компенсації втрати частини доходів і це завдало йому моральної шкоди, яку він оцінює у 1 500 000, 00 грн. За його твердженням, відповідач порушує його права вже потягом 5 років, унаслідок отримання у січні 2020 року виплати в сумі 1570, 19 грн., які мали бути виплачені з 23.03.2018р. по 19.02.2019р., у нього вчергове пригнічився емоційний та душевний стан, підвищився тиск, погіршився настрій, знов розпочалась депресія, що є моральним стражданням.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року у позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги позивача у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції не врахував, що в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2018 р. у справі № 821/2082/16 визнано протиправним та скасовано наказ УМВС України в Херсонській області від 28.08.2016р. № 30 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу № 1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС в Херсонській області; стягнуто з УМВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.04.2017 р. по 22.03.2018 р. включно в сумі 10 026, 03 грн., яке визначене з урахуванням сплати податків і зборів.

УМВС України в Херсонській області це судове рішення було виконано: в частині поновлення позивача на посаді 22.08.2018 р., в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу 30.08.2018 р.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 19.02.2019 р. у справі № 540/2520/18, яке набрало законної сили 11.06.2019 р., зобов`язано УМВС в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за період з 23.03.2018 р. по 19.02.2019 р. виходячи із розміру посадового окладу - 900 грн., з відрахуванням обов`язкових платежів.

Цим рішенням встановлені обставини поновлення позивача на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу № 1 протидії злочинності у сфері економіки УМВС України в Херсонській області за наказом від 22.08.2018 р. № 6 о/с та ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення з 23.03.2018 року по день винесення рішення суду, яким є 19.02.2019 р.

Рішення суду у справі № 540/2520/18 фактично виконані відповідачем 31.07.2019р. шляхом перерахування на картковий рахунок позивача коштів в сумі 9 723, 92 грн. (грошове забезпечення за період з 23.03.2018 р. по 19.02.2019 р. після відрахування обов`язкових платежів) та в сумі 8 050, 00 грн. (моральна шкода після відрахування обов`язкових платежів), що підтверджуються наявними у справі платіжними дорученнями.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 р. у справі № 540/1527/19, яке набрало законної сили згідно з постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2019 р., визнано протиправною бездіяльність УМВС України в Херсонській області щодо не здійснення ОСОБА_1 нарахування і виплати компенсації втрати частини доходів через порушення встановлених строків їх виплати, а саме нарахованого згідно рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року у справі № 540/2520/18 грошового забезпечення за період з 23 березня 2018 року по 19 лютого 2019 року.

Також, цим рішенням зобов`язано УМВС України в Херсонській області у відповідності до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 здійснити ОСОБА_1 нарахування і виплату компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме нарахованого згідно рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року у справі № 540/2520/18 грошового забезпечення за період з 23 березня 2018 року по 19 лютого 2019 року.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 р. у справі № 540/1527/19 виконано відповідачем 31.01.2020 р. шляхом перерахунку на рахунок позивача компенсації втрати частини доходів в сумі 1 570, 19 грн., нарахованих за період з 23 березня 2018 року по 19 лютого 2019 року.

Позивач вважає, що відповідачем допущено затримку розрахунку в частині виплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, за що, на його думку, відповідач має нести відповідальність у вигляді обов`язку нарахувати йому і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку згідно із статтею 117 Кодексу Законів про працю України.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що спірна компенсація жодним чином не належала позивачу на день незаконного звільнення, а тому відсутні будь-які підстави для застосування до спірних правовідносин приписів статті 117 КЗпП України.

П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Випадки стягнення на користь працівника середнього заробітку визначені статтями 117, 235, та 236 КЗпП України.

Відповідно до вимог статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Право на компенсацію заробітку, втраченого за час виконання судового рішення про поновлення на роботі встановлено статтею 236 КЗпП України, відповідно до якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Статтею 117 КЗпП України установлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Тобто, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу повного розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вищевказана стаття встановлює відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, у випадку, коли трудові відносин є припиненими. Для того, щоб стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку (щоби настала відповідальність роботодавця), необхідно, аби з його вини не було виплачено працівнику суми, які належали йому саме на день звільнення. Ті суми, які стали належати йому у подальшому, в тому числі й на підставі судових рішень, і які є наслідком несвоєчасного розрахунку, не є середнім заробітком.

У даному випадку розрахунки з позивачем проводились не у зв`язку із звільненням, а навпаки, унаслідок поновлення його на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу № 1 протидії злочинності у сфері економіки УМВС України в Херсонській області та факту стягнення за судовим рішенням на його користь грошового забезпечення за час перебування на цій посаді. При нарахуванні і виплаті позивачу грошового забезпечення за період з 23.03.2018 р. по 19.02.2019 р. відповідач не нарахував йому грошову компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, що мало наслідком покладення рішенням суду від 30.09.2019 р. у справі № 540/1527/19 на УМВС України в Херсонській області відповідного обов`язку щодо нарахування і сплати зазначеної компенсації.

Таким чином, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що спірна компенсація жодним чином не належала позивачу на день незаконного звільнення, а тому відсутні будь-які підстави для застосування до спірних правовідносин приписів статті 117 КЗпП України.

Стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, а також із судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 КАС України. Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Також, не підлягають застосуванню і положення статей 235 та 236 КЗпП України, оскільки в даному випадку відсутній спір щодо поновлення на посаді незаконно звільненого працівника та щодо затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відтак, абсолютно безпідставними є позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та покладення на нього обов`язку нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки виплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати.

Щодо вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 1 500 000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити, що відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Оскільки у задоволенні позовних вимог до УМВС України в Херсонській області відмовлено у зв`язку з установленням відсутності порушення Управлінням прав позивача, то відповідно відсутній факт спричинення позивачу моральної шкоди.

Окремо слід зазначити, що усупереч приписам статті 77 КАС України позивач не виконав свого обов`язку доказування і не надав до суду жодного доказу на підтвердження факту завдання йому відповідачем моральної шкоди та її розміру.

Апелянт обмежився звичайним копіюванням загальних фраз із загальнодоступних джерел щодо визначення моральної шкоди і її складових, що навіть у разі установлення судом протиправності рішень, дій чи бездіяльності відповідача повністю виключало би задоволення вимог про стягнення такої шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року по справі № 540/429/20, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.