Справа № 140/4678/20
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/4678/20 пров. № А/857/4612/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Судової-Хомюк Н.М., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року про відмову у відкритті провадження (головуючий суддя Дмитрук В.В., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної правовим актом, визнаним неконституційним,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної казначейської служби України про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку відповідача 20 324грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої суми разової грошової допомоги до 5 травня 2017 року, до 5 травня 2018 року та до 5 травня 2019 року, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі та роз`яснено позивачу, що вказаний спір має бути вирішено відповідним місцевим загальним судом в порядку, передбаченому ЦПК України.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, та просить скасувати ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції вказано, що ним заявлено одну вимогу про стягнення з Державного бюджету України майнової шкоди у розмірі 20324грн., і що ним не заявлено вимог про вирішення публічно - правового спору (тобто, не заявлено вимоги визнати дії Державної казначейської служби України протиправними), однак суд не врахував, що відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. При цьому, суд не прийняв до уваги, що рішення держави, яку представляє відповідач, уже визнане неконституційним.

Суд не прийняв до уваги, що спір виник після звільнення його, як судді у відставці, з посади військовослужбовця, який пов`язаний з вирішенням питань, які стосувалися його діяльності на військовій службі адже, отримане захворювання, і як наслідок отримана ним інвалідність, пов`язана із проходженням служби в Афганістані, що наділяє правом на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, і що таким чином, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення військової (публічної) служби.

При цьому, суд необґрунтовано залишив поза увагою постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09,2019 у справі №686/6775/18 провадження №61-42631сво18, відповідно до якої суддя - пенсіонер стягує матеріальну шкоду не у вигляді грошового утримання під час служби, а у вигляді податків з його пенсійного забезпечення, що не було під час його публічної служби, а було уже після звільнення зі служби.

Отже, вважає, що суд не врахував, що наявні аналогічні обставини справи, які свідчать про наявність підстав для розгляду такої справи в порядку адміністративного судочинства.

Тому, суд помилково прийшов до висновку, що дану справу слід вирішувати в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Більше того, суд залишив поза увагою, що на момент його звернення до Волинського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом, у цей суд одночасно було подано більше 6-ти адміністративних позовів з аналогічній категорії справ (№140/4682/20; №140/4677/20; 140/4675/20; 140/4680/20; 140/4686/20; 140/4862/20; 140/4685/20; 140/4684/20; 140/4676/20; 140/4681/20) (по аналогічним справам 140/4684/20; 140/4676/20; 140/4681/20 судом було відкрито провадження у зв`язку з чим суд 1-ої інстанції мав усі підстави та повноваження звернутися до Верховного Суду із клопотанням про відкриття провадження у зразковій справі, чим не виконав свого обов`язку за Кодексом адміністративного судочинства.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Відмовляючи в відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 21 КАС України, позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

З врахуванням того, що позивачем не заявлено вимог про вирішення публічно - правового спору, то суд першої інстанції вважав, що дана справа не може бути розглянута за правилами адміністративного судочинства та відмовив у відкритті провадження, з підстав передбачених ч. 5 ст. 170 КАС України.

Проте, колегія судів з такими доводами суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Згідно ст. 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2019 у справі № 686/23445/17 висловлена позиція, що вимога відшкодувати матеріальну шкоду, завдану визнаним неконституційним актом, що заявлена особою, яка обіймала посаду публічної служби, має розглядатися судами у порядку адміністративного судочинства.

Позов заявлено з приводу стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України 20324 грн майнової шкоди у вигляді недоотриманої суми разової грошової допомоги до 5 травня 2017 року, до 5 травня 2018 року, до 5 травня 2019 року, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Позивач є особою, яка проходила публічну службу, отримав статус інваліда війни 2 групи та мав право на щорічну разову грошову допомогу до 5 травня, проте позивач був позбавлений можливості її отримати через прийняття нормативно правового акту, який в подальшому був визнаний неконституційним, проте хоче отримати недоотриману допомогу, а не компенсацію чи іншу виплату, яка не стосується основної виплати.

Оскільки, позивач є пенсіонером органів внутрішніх справ (обіймав посаду публічної служби), враховуючи обов`язковість висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, тому суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що цей спір не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, бо така прийнята з порушенням норм процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 320, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року відмову у відкритті провадження по справі № 140/4678/20 скасувати, справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Н.М. Судова-Хомюк

Т.І. Шинкар

Повний текст складено 01.06.2020