Справа № 620/3408/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3408/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Житняк Л.О., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

при секретарі Горяіновій Н.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представників позивача: Лук`яненко Ж.В.

Лутковська В.В.

перекладача: Бакурадзе З.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 січня 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі по тексту - відповідач, УДМС України в Чернігівській області) в якому просив (згідно уточнених позовних вимог) визнати протиправним та скасувати рішення №13/2/2018 від 05.10.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 січня 2020 року значений позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представників, за участю перекладача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 16.09.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського районного сектору УДМС України в Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України від 07.06.2001 року №2491-ІІІ «Про імміграцію».

Зазначене звернення позивач мотивував тим, що він перебуває у шлюбі з громадянкою України понад 2 роки, на підтвердження чого надав копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 21.06.2013 року, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції (а.с.77).

18.09.2015 року, сформована справа позивача як особи, яка клопоче про отримання дозволу на імміграцію в Україну, була направлена Чернігівським PC УДМС України в Чернігівській області до УДМС України в Чернігівській області для оформлення дозволу на імміграцію в Україну, згідно п.1 ч.3 ст.4 Закону №2491.

01.12.2015 року начальником УДМС України в Чернігівській області був затверджений висновок щодо розгляду матеріалів про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до змісту вищевказаного висновку, Управління Служби безпеки України в Чернігівській області, сектор Укрбюро Інтерполу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, Державна прикордонна служба України заперечень з приводу клопотання громадянина Грузії ОСОБА_1 не мають; документи, що дають підстави для відмови у задоволенні клопотання заявника не надходили; підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, згідно ст.10 Закону №2491, відсутні.

На підставі вказаного висновку було прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону №2491, та направлено поштою на адресу проживання позивача повідомлення про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, разом із копією дозволу.

19.01.2016 року позивач особисто звернувся до Чернігівського PC УДМС України в Чернігівській області із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, яка в цей же день разом із додатками була направлена до УДМС України в Чернігівській області та прийнято рішення про оформлення позивачу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 , яка отримано позивачем, що підтверджується особистим підписом останнього у відповідній графі заяви для оформлення посвідки на постійне проживання від 19.01.2016 року (а.с.95 на звороті).

29.08.2018 року УДМС України в Чернігівській області отримало від Головного управління Національної поліції в Чернігівській області «обґрунтоване звернення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну», на підставі п.1 ч.1 ст.6 Закону № 2491, оскільки дозвіл на імміграцію в Україну надано на підставі неправдивих відомостей, а саме: дружина позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент надання вказаного дозволу померла. До обґрунтованого звернення був доданий витяг з Державного реєстру актів цивільного стану № 2 від 02.08.2018 щодо смерті дружини позивача ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.108-109).

14.09.2019 року відповідач поштою направив на зареєстроване місце проживання позивача лист, яким запросив останнього для надання пояснень з приводу підстав отримання ним дозволу на імміграцію в Україну.

Як зазначає відповідач, позивач проігнорував запрошення відповідача і не з`явився до приміщення УДМС України в Чернігівській області, одночасно направивши до Державної міграційної служби України матеріали справи про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання, а також проект висновку та рішення про скасування такого дозволу.

03.10.2019 року УДМС України в Чернігівській області отримало лист від ДМС України, згідно якого, ДМС України вважало за доцільне підтримати проект висновку про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та рекомендувало його до затвердження, у зв`язку з чим 05.10.2019 року начальником УДМС України в Чернігівській області було затверджено висновок про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання, у зв`язку із тим, що вони були оформлені на підставі документів, які втратили чинність.

За наслідками вказаного, 05.10.2018 року УДМС України в Чернігівській області прийнято рішення №13/2/2018 про скасування громадянину Грузії ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п.1 ч.1 ст6 Закону № 2491 (далі по тексту - оскаржуване рішення) (а.с.35).

Вважаючи оскаржуване рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що сам лише факт смерті дружини позивача, після подачі останнім документів, або при проведенні відповідної перевірки, не скасовує наявності 2 років шлюбу із громадянкою України, що є основною умовою для надання такого дозволу.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України від 07.06.2001 № 2491-ІІІ «Про імміграцію» (далі по тексту - Закон №2491) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст.1 Закону № 2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно п.1 ч.3 ст.4 Закону №2491 дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Отже, головною умовою для отримання дозволу на імміграцію в Україну у розумінні згаданої вище норми Закону №2491 є наявність шлюбу з громадянином (громадянкою) України понад два роки.

Підпунктом 2 пункту 2 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі по тексту - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, визначено, що рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: висококваліфікованих спеціалістів і робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; осіб, які раніше перебували в громадянстві України; батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей; осіб, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми. У разі необхідності територіальні органи можуть приймати рішення стосовно іммігрантів позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС).

Абзацом 1 п.10 Порядку встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Згідно п.11 Порядку для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Пунктом 14 Порядку встановлено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст.10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Відповідно до ст.10 Закону №2491 дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 ч. 3 ст.4 цього Закону.

Згідно п.16 Порядку у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абз.2 п.14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Пунктом 19 Порядку визначено, що рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття. Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

Так, відповідно до п.2.7 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 №681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 за №1335/23867 (чинного на момент видачі позивачу дозволу та посвідки), працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про оформлення посвідки на постійне проживання перевіряє наявність підстав для видачі посвідки, дійсність поданих документів, своєчасність їх подання, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або документа, що підтверджує законність перебування іноземця, особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, зазначені в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, з`ясовує законність перебування іноземців та осіб без громадянства в державі та відсутність відомостей, що перешкоджають подальшому перебуванню цих осіб в Україні. Після цього перевіряє відповідність копії дозволу на імміграцію, поданої заявником, з оригіналом такого дозволу, який знаходиться у справі про надання дозволу на імміграцію.

Згідно п.2.8 Тимчасового порядку, перевірка відомостей, що є підставою для відмови в оформленні посвідки на постійне проживання, здійснюється за обліками бази даних «АРМОР» з метою виявлення осіб, які під час перебування в Україні скоїли правопорушення або перебувають у розшуку. Про результати перевірки робиться відмітка на заяві іноземця чи особи без громадянства із зазначенням посадових осіб, які здійснювали перевірку, та вказується дата перевірки.

За результатами розгляду заяви протягом семи днів з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки (п.2.9 Тимчасового порядку).

Тобто, що під час видачі посвідки працівник територіального органу чи підрозділу ДМС перевіряє наявність підстав та зокрема дійсність поданих документів і своєчасність їх подання.

Таким чином, законодавство регламентує проведення багатоскладової перевірки саме органами держави наявності підстав для надання дозволу на імміграцію.

Статтею 12 Закону №2491 визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо зокрема, з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Згідно п.21 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до абз.2 п.22 Порядку у разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абз.2 п.21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст.12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу

Пунктом 23 Порядку визначено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що через більш ніж два роки перебування позивача у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 він звернувся із відповідним пакетом документів до міграційного органу.

Подані документи були перевірені посадовими особами відповідача, їм була надана відповідна оцінка, що мало позитивний результат та позивачем отримано рішення УДМС України в Чернігівській області № 74.01/05-21248 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

У подальшому, позивач звернувся до Чернігівського PC УДМС України в Чернігівській області із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання та відповідними документами, визначеними Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 №251.

Відповідна видача позивачу посвідки на постійне проживання є також підтвердженням того, що останнім були подані усі необхідні документи та інформація.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що дозвіл на імміграцію позивачу надано на підставі вимог, які встановлені чинним законодавством на момент виникнення обставин для його видачі. У свою чергу, чинне законодавство не містить вимог на майбутнє стосовно підстав, які були покладені в основу для надання дозволу на імміграцію, тобто в даному випадку - укладеного шлюбу та взаємовідносин між подружжям.

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що при наявності обставин, які вимагає закон та дотриманні порядку подання відповідних документів, міграційний орган не має альтернативної поведінки та зобов`язаний прийняти законне рішення щодо надання особі дозволу на імміграцію.

У даному випадку, колегією суддів встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка є громадянкою України, 21.06.2013 року укладено шлюб. Зазначене підтверджується копіює свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 21.06.2013 року, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції (а.с.77).

Клопотання про отримання дозволу на імміграцію в Україну, була направлена Чернігівським PC УДМС України в Чернігівській області до УДМС України в Чернігівській області для оформлення дозволу на імміграцію в Україну, згідно п.1 ч.3 ст.4 Закону №2491 скеровано позивачем 18.09.2015 року.

Тобто, регламентовані законодавством вимоги, а саме: п.1 ч. 3 ст.4 Закону № 2491, позивачем дотримано.

При цьому, жоден законодавчий акт України, що стосується отримання дозволу на імміграцію, не містить обов`язку особи, що звертається за таким дозволом, повідомляти протягом перевірки, що проводиться державним органом, про зміну сімейного стану.

На момент звернення до відповідача подані документи нечинними не визнавалися, ніким і нічим не скасовані, а тому перекладання відповідачем провини на позивача шляхом скасування дозволу на імміграцію з підстав його видачі на основі документів, які втратили чинність, є безпідставним та таким, що не ґрунтуються на законі.

Єдиною підставою для скасування дозволу на імміграцію позивачу відповідач зазначає виключно їх оформлення на підставі документів, що втратили чинність. Із загального змісту матеріалів справи та пояснень відповідача можливо зробити висновок, що він має на увазі Свідоцтво про шлюб серії 1-ЕЛ № 078094 від 21.06.2013, оскільки відповідно до ч.1 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що усі інші наслідки, які не залежать від особи, яка зверталася за отриманням дозволу на імміграцію в Україну, не можуть бути підставами для скасування вже наданого дозволу, оскільки гарантії надані чинним законодавством можуть призвести до наслідків, які неможливо виправити.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що подача документів для отримання дозволу на імміграцію не ставить в залежність подальше життя обох членів подружжя та перебування у законному шлюбі, а тому не може бути підставою для скасування дозволу на імміграцію, оскільки умови для отримання дозволу на імміграцію в Україну, на момент подання документів, були дотримані.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що факт смерті дружини позивача, після подачі позивачем документів та при проведенні відповідної перевірки, не скасовує наявність законних підстав для отримання дозволу на імміграцію, оскільки регламентовані законодавством умови для отримання такого дозволу ОСОБА_1 було дотримано.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи містяться беззаперечні докази, що ОСОБА_1 є одним із засновників ТОВ «ТБІЛІСО» (39882111), яке створене на території України, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який міститься в матеріалах справи (а.с.18-29).

Тобто, перебуваючи в законному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 , починаючи з 21.06.2013 року (тобто більше 2 років), та заснувавши ТОВ «ТБІЛІСО» (39882111), ОСОБА_1 мав «законні сподівання» на отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі правових норм чинного законодавства.

Згідно з ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» і «Москаль проти Польщі»). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі «Yvonne van Duyn v.Home Office» зазначив, що: «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії».

З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Суд зазначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення Броньовський проти Польщі). У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення «Спорронг та Льоннрот проти Швеції»).

Крім того, у найбільш загальному вигляді позитивні зобов`язання (англ. - «positive obligations», «duties») передбачають активні дії держави, спрямовані на забезпечення, захист та сприяння реалізації прав людини. Загальною юридичною підставою позитивних зобов`язань у межах конвенційної системи правозахисну виступає ст.1 «Зобов`язання поважати права людини» Конвенції, в якій прямо вказується, що держави гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, передбачені Конвенцією.

Зокрема, К. Стармер (Starmer) виокремлює п`ять категорій обов`язків, що покладаються на держави позитивними зобов`язаннями за Конвенцією: обов`язки запобігати порушенням прав, гарантованих Конвенцією (обов`язок «превентивних дій» з боку держави, коли є розумні підстави очікувати його виконання) (справи «Осман проти Сполученого Королівства», «Маркс проти Бельгії», «Платформа «Дrtze fir das Leben» проти Австрії»); обов`язок держави забезпечувати інформування та консультування осіб стосовно порушень прав і свобод, що гарантуються Конвенцією (справа «Гуерра проти Італії»); обов`язок реагувати на порушення прав людини, проводити ефективне розслідування «гідних довір`я» (тобто обґрунтованих) скарг щодо серйозних порушень прав, гарантованих Конвенцією (справи «Айдін проти Туреччини», «Кая проти Туреччини», «Пол і Одрі Едвардс проти Сполученого Королівства»); обов`язки забезпечувати індивідів ресурсами, щоб запобігати порушенню їх прав, гарантованих Конвенцією (справа «Ейрі проти Ірландії»). При цьому, головний позитивний обов`язок держави, як зазначає К. Стармер , полягає у створенні «національної правової рамки» (англ. - «national legal framework»), передусім національного законодавства, яке забезпечує ефективний захист прав людини (див. докладне аргументування у справі «Х та Y проти Нідерландів»).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Протоколу № 1, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства.

Також, буде мати місце порушення ст.1 Протоколу № 1 й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства.

Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13.06.1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п.69).

Поняття майно має автономне значення, яке, не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а отже - майно (рішення від 23.02.1995 року у справі «Гасус Дозір унд Фьордертехнік Гмбг проти Нідерландів», п.53).

Під дію статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції підпадає право вимоги, якщо воно достатньою мірою встановлене, щоб являти собою актив.

Коли основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («Федоренко проти України», « Едуард Петрович Мельник проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: - якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»); - якщо є достатнє правове підґрунтування у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («Брезовец проти Хорватії2, «Рисовський проти України», «Кечко проти України», «Стреч проти Великобританії», «Москаль проти Польщі», «Сук проти України», «Федоренко проти України», «Україна-Тюмень проти України»).

Відповідно до п.50 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (CASE OF SHCHOKIN v. UKRAINE) (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06) судом констатовано, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави суду для висновку, що рішення № 13/2/2018 УДМС України в Чернігівській області від 05.10.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Отже, даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 01.06.2020 року