Справа № 360/1673/20
Суддя: А.Г. Секірська
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

01 червня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1673/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Секірська А.Г., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом адвоката Меламеда Вадима Борисовича в інтересах ОСОБА_1 до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

22 квітня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Меламеда Вадима Борисовича (далі представник) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі відповідач, Старобільське ОУПФУ), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та дискримінаційним та скасувати рішення відповідача, викладене у листі №11096/03-01 від 15.07.2019, про припинення виплати пенсії позивачу, на підставі спливу строку дії його паспорту громадянина України для виїзду за кордон, в тому числі якщо воно було прийнято, але не передано позивачу;

- визнати дії відповідача по припиненню виплати пенсії позивача на підставі спливу строку дії його паспорту громадянина України для виїзду за кордон - протиправними та дискримінаційними;

- визнати бездіяльність відповідача, щодо не виплати пенсії позивачу з 07.02.2016 на підставі спливу строку дії його паспорту громадянина України для виїзду за кордон протиправною та дискримінаційною;

- зобов`язати відповідача виплатити усі недотримані позивачем пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з 07.02.2016 до фактичного виконання відповідачем рішення по цій справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми позивачу, починаючи з 07.02.2016 до їх фактичної виплати та продовжити виплату пенсії позивачу на визначений ним банківський рахунок довічно.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно записів у трудовій книжці позивача, трудовий стаж зазначеної особи складає 40 років. На даний час він не працює. У 1997 році позивач виїхав з України на постійне проживання до Ізраїлю.

Відповідно до листа №11324/02 від 21.11.2016 відповідач повідомив позивача, що ним була призначена пенсія з 07.02.2016, однак виплата пенсії не проводилась.

31.07.2019 листом №11096/03-01 від 15.07.2019 відповідач повідомив позивачу про своє рішення припинити йому виплату пенсії з дати її призначення - 07.02.2016, на підставі закінчення строку дії його паспорту громадянина Україні для виїзду за кордон.

Позивач вважає, що відповідач своїм незаконним і дискримінаційним рішенням про припинення виплати його пенсії на підставі спливу строку дії її паспорту громадянина України для виїзду за кордон, грубо порушив його конституційне право на власність та на соціальній захист.

Ухвалою суду від 24.04.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, поновлено строк звернення до суду, відстрочено сплату судового збору, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 98-100).

28.05.2020 за вх. № 20811/2020 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (арк.спр. 195-196), у якому останній заперечував проти позовних вимог з огляду на наступне.

17.06.2016 від Головного управління Пенсійного фонду України до управління для розгляду та прийняття рішення щодо призначення йому пенсії за віком, надійшли наступні документи: копія постанови Печерського районного суду міста Києва від 27.01.2016 у справі № 757/44095/15-а, заява про призначення пенсії та документи на ім`я ОСОБА_1 , лист Пенсійного фонду України від 25.05.2016 № 5783/Ш-11.

Відповідно до вищезазначених документів управлінням прийнято рішення про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 .

Пенсія призначена відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 07.02.2016 з дня набрання чинності рішення Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/44095/15-а, але виплата призупинена для з`ясування обставин.

Відповідно до документів, які надав ОСОБА_1 до управління для призначення пенсії, було встановлено, що термін дії його паспорту закінчено 19.11.2016, у зв`язку з тим, що він знаходився на провадженні, тому в управління не було підстав виплачувати пенсію позивачу, про що неодноразово було повідомлено представника як в телефонній розмові, так і в письмовому виді. Крім того, в заяві від 08.08.2014 про призначення (перерахунок) поновлення пенсії, позивач вказав адресу щодо виплати йому пенсії: Відділення поштового зв`язку Луганськ-57 Поштампу-центру поштового зв`язку № 1 м. Луганськ Луганська Дирекція Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта», яке на теперішній час знаходиться на окупованій території.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №595 зобов`язано міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації забезпечити до 1 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, шо належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Вищезазначене поштове підприємство на територію, підконтрольну українській владі, не переміщено, відповідно до чого немає правових підстав для перерахунку позивачу пенсії за адресою, яку він вказав в заяві.

19.02.2019 управлінням отримано нотаріально засвідчену копію довіреності та заяву про виплату пенсії або грошової допомоги з реквізитами поточного рахунку в установі АТ «Ощадбанк» ОСОБА_1 , які надійшли з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області.

Засвідчена копія нового паспорту позивача, до управління не надана.

15.07.2019 управлінням вдруге надіслано лист № 11096/03-11 від 15.07.2019 представнику позивача щодо поновлення терміну дії паспорту на ім`я ОСОБА_1 та направлення його до управління. Станом на теперішній час виплата пенсії позивачу призупинена, оскільки в пенсійній справі відсутня копія поновленого паспорту позивача.

Що стосується виплати позивачу компенсації за втрату частини доходів, даний вид виплат передбачений Законом України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ від 19 жовтня 2000 року, позивач не звертався з заявою до управління щодо нарахування та сплати йому компенсації за втрату частини доходів. Управління будь - якої відповіді з цього приводу позивачу не надавало. На думку управління, вимоги щодо стягнення цього виду, є передчасними.

На підставі вищевикладеного, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю та у 1997 році прийнятий на консульський облік в консульському відділі Посольства України в Державі Ізраїль, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , виданим 19.11.1996 органом 1200; посвідчення № НОМЕР_3 , видане відділенням МВС Держави Ізраїль, 16.06.2003 (арк.спр. 26,122-126,127).

До виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю позивач мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , що не є спірним питанням у даній справі.

Представником позивача направлено до Пенсійного фонду України заяву ОСОБА_1 від 08.08.2014 про поновлення виплати пенсії, з проханням виплачувати пенсію на відділення поштового зв`язку Луганськ-57 Поштамту центру поштового зв`язку № 1 м. Луганськ Луганська дирекція Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» (арк.спр. 121).

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 03.03.2016 у справі № 757/44095/15-а задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов`язання вчинити певні дії, визнано протиправною бездіяльність ПФУ щодо непередання уповноваженому територіальному органу ПФУ заяви ОСОБА_1 про поновлення йому пенсії, зобов`язано ПФУ передати заяву ОСОБА_1 до уповноваженого територіального органу ПФУ для подальшого поновлення, а у разі неможливості призначення їй пенсії (арк.спр. 190-192).

13.06.2016 за вих. № 4917/02-01 ГУ ПФУ в Луганській області на виконання судового рішення у справі № 757/44095/15-а направлено до Старобільського ОУПФУ заяву про призначення пенсії та копії документів на ОСОБА_1 для розгляду та прийняття рішення щодо призначення їй пенсії за віком в порядку, визначеному судовим рішенням. Зазначено, що у доданих до звернення документах відсутні банківські реквізити, за якими можливо провадити виплату пенсії, оскільки виплату через відділення поштового зв`язку Луганськ-57 Поштамту центру поштового зв`язку № 1 м. Луганська Луганської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» (зазначене в заяві) здійснювати неможливо територія непідконтрольна українській владі (арк.спр. 130).

До листа було додано заяву ОСОБА_1 від 08.08.2014 та інші документи, додані до заяви.

Розпорядженням Старобільського ОУПФУ від 21.11.2016 № 169143 ОСОБА_1 призначено пенсію за віком з 07.02.2016 (арк. спр. 56).

Факт призначення пенсії ОСОБА_1 з 07.02.2016 підтверджується протоколом Старобільського ОУПФУ № 1017 від 28.07.2016. (арк. спр. 109).

Листом від 21.11.2016 № 11324/02 відповідачем повідомлено представника позивача ОСОБА_2 , що після розгляду наданих документів встановлено, що в заяві про призначення пенсії від 08.08.2014, яка була направлена ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, було зазначено, що виплату пенсії проводити через відділення поштового зв`язку Луганськ-57 Поштампту центру поштового зв`язку № 1 м. Луганська Луганська дирекція Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта». У зв`язку з тим, що м. Луганськ знаходиться на території, яка не контролюється українською владою, орган державної влади та інші підприємства усіх форм власності м. Луганська також не можуть здійснювати в повному обсязі свої функції. Таким чином, враховуючи адресу, зазначену в заяві від 08.08.2014 управління не має можливості проводити виплату пенсії за адресою, яка знаходиться на території не контрольованій українською владою. Управління просило повідомити, за якою адресою на території Старобільського району або надати реквізити на картковий рахунок якої банківської установи провидити виплату пенсії. На підставі зазначеного ОСОБА_1 пенсія призначена з 07.02.2016 та зупинена до з`ясування обставин та подання вищевказаних документів. Виплата пенсії не проводилась (арк. спр. 54-55).

12.07.2018 представником позивача за довіреністю Меламедом В. направлено до Старобільського ОУПФУ заяву ОСОБА_1 про перерахування належних коштів на картрахунок № НОМЕР_4 , відкритий в філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» разом із нотаріально засвідченою довіреністю від 11.11.2016 (арк. спр. 177, 181-183).

Листом від 15.07.2019 № 11096/03-01 відповідач повідомив представнику позивача ОСОБА_3 , що пенсійну виплату ОСОБА_1 відпрацьовано на банківський рахунок АТ «Ощадбанк», але виплату пенсії призупинено у зв`язку з закінченням терміну дії паспорту. Після надання паспорту з поновленим терміном дії виплату пенсії буде поновлено (арк. спр. 24).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.

Спірним питанням у даній справі є правомірність зупинення виплати Старобільським ОУПФУ призначеної з 07.02.2016 позивачеві пенсії за віком з підстав закінчення терміну дії документа, що посвідчує особу, та неможливості здійснювати виплату пенсії у відділенні поштового зв`язку, розташованому на території, тимчасово непідконтрольній українській владі, та зазначеному позивачем у заяві про поновлення виплати пенсії від 08.08.2014.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІVщодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Отже, суд звертає увагу, що, безумовно, позивач як громадянин України має право на виплату пенсії за умов досягнення нею пенсійного віку та наявності трудового стажу, відповідно до вимог Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а також відповідного звернення позивача до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії, подання всіх необхідних документів в формі та порядку, що передбачені чинним на момент звернення законодавством України.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління ПФУ від 25.11.2005 № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846; далі Порядок № 22-1).

Так, пунктом 2.1 розділу II Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший Порядку № 22-1 визначений перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком:

1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу;

3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 1, 3 до Положення), або за бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам, або у разі якщо страховий стаж починаючи з 01 липня 2000 року становить менше 60 місяців, особою подається довідка про заробітну плату (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року (додаток 1);

4) документи про місце проживання (реєстрації) особи;

5) документи, які засвідчують особливий статус особи;

6) документ уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

Пунктом 2.9 розділу II Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший Порядку № 22-1 закріплено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Суд зауважує, що посилання представника відповідача на пункт 2.9 Порядку № 22-1 як на підставу призупинення виплати призначеної позивачу пенсії, у зв`язку з закінченням терміну дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон, є помилковими, оскільки зазначена норма регламентує перелік документів, що надаються особою, яка звертається за пенсією, а не підстави для припинення виплати раніше призначеної пенсії.

В межах спірних правовідносин пенсію позивачу призначено з 07.02.2016, що підтверджується матеріалами пенсійної справи, проте виплату зупинено.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі Суханов та Ільченко проти України (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки на умовах, передбачених законом, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 1058-IV виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Статтею 47 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, виплату пенсії ОСОБА_1 призупинено з підстав, не визначених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, та без прийняття окремого обґрунтованого рішення, що є протиправним, а виплата пенсії має бути поновлена.

Питання щодо строку дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон мало досліджуватися відповідачем при прийнятті рішення про призначення пенсії на підставі наданих позивачем документів, та не може бути підставою для зупинення вже призначеної пенсії.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , 19.11.1996 був документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_5 , термін дії до 19.11.2006 (арк. спр. 122-126).

Відповідно до чинного законодавства України ОСОБА_1 , 1940 р.н. є громадянином України.

Згідно статті 18 Закону України «Про громадянство України» громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням. Відповідно до п.4 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», заяви та інші документи особою, яка постійно проживає за кордоном, подаються до дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи.

Відомості про припинення громадянства України ОСОБА_1 відсутні як матеріалах пенсійної справи так і матеріалах адміністративної справи.

Таким чином, ОСОБА_1 є громадянином України, а закінчення терміну дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон не свідчить про втрату позивачем громадянства України, яке є умовою для отримання пенсійних виплат, які вже призначені відповідачем на підставі, зокрема, надано паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Щодо посилань відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що станом на теперішній час виплата пенсії позивачу призупинена, оскільки у пенсійній справі відсутні адреса або банківський рахунок, на який перераховувати пенсію, суд зазначає, що в матеріалах пенсійної справи міститься заява ОСОБА_1 від 12.07.2018 про перерахування належних коштів, на картрахунок № НОМЕР_4 , відкритий в філії ЛОУ АТ «Ощадбанк» (арк.спр. 177), а можливість здійснення виплат на такий рахунок прямо передбачена Порядком виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.1999 № 1596.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що вимога про визнання протиправними та скасування рішення про відмову у виплаті пенсії ОСОБА_1 від 15.07.2019 № 11096/03-01 задоволенню не підлягає, оскільки наведений лист відповідача не є рішеннями суб`єкта владних повноважень в розумінні КАС України, а зупинення виплати пенсії відбулося з 07.02.2016 без прийняття обґрунтованого рішення.

Порушення прав позивача мало місце внаслідок допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу призначеної пенсії з 07.02.2016, і достатнім та ефективним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку є визнання протиправною бездіяльності Старобільського ОУПФУ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії з 07 лютого 2016 року та зобов`язання Старобільського ОУПФУ поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 на визначений ним банківський рахунок № НОМЕР_4 , відкритий в філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» з 07 лютого 2016 року, з виплатою заборгованості, яка утворилася з 07 лютого 2016 року.

У задоволенні позовних вимог про визнання дій відповідача по припиненню виплати пенсії на підставі спливу строку дії його паспорту громадянина України для виїзду за кордон протиправними та дискримінаційними слід відмовити, оскільки, як зазначено вище, порушення прав позивача сталося внаслідок допущення протиправної бездіяльності щодо ненарахування та невиплати пенсії з дати зупинення, а не внаслідок вчинення протиправних та дискримінаційних дій.

Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині вимог про зобов`язання виплатити недоотримані позивачем пенсійній виплати з урахуванням всіх підвищень з 07.02.2016 до фактичного виконання відповідачем рішення по справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми з 07.02.2016 до їх фактичної виплати, оскільки такі вимоги є передчасними. В матеріалах справи відсутні докази нарахування та фактичної виплати пенсії з дати припинення. Враховуючи відсутність підстав вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії, індексацію сум, підвищення пенсії, яке визначено законом, буде порушене відповідачем при нарахуванні та виплаті пенсії після її поновлення, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.09.2018 у справі № 522/535/17 (адміністративне провадження №К/9901/964/18 К/9901/969/18).

Щодо вимоги позивача про нарахування та виплату пенсії довічно, то суд то суд не знаходить підстав для її задоволення з огляду на таке.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт другий частини першої статті 4 КАС України).

Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду

Згідно з пунктом першим частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження

Виходячи із завдань Кодексу адміністративного судочинства України, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення для фізичної чи юридичної особи прав (чи інтересів).

Проте, вимога позивача про зобов`язання відповідача нараховувати та виплачувати позивачу пенсію в майбутньому не є захистом порушеного права, а суд не може захистити права та обов`язки позивача на майбутнє.

Стосовно вимоги про визнання дій та рішень відповідача дискримінаційними, суд зауважує, що частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4).

Тобто, чинним КАС України не передбачено способу захисту порушеного права шляхом визнання дій дискримінаційними, а достатнім і належним способом захисту в межах спірних правовідносин є визнання бездіяльності відповідача протиправною.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою від 24.04.2020 відстрочено сплату судового збору у сумі 840,80 грн до ухвалення судового рішення у справі.

Частиною восьмою статті 139 КАС України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, суд вважає за необхідне присудити на користь Державного бюджету України судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (, 93701, Луганська область, м. Старобільськ, кв. Дружби, 1-а) про визнання протиправними дій, рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії за віком з 07 лютого 2016 року.

Зобов`язати Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганській області поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 на визначений ним банківський рахунок № НОМЕР_4 , відкритий в філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», з 07 лютого 2016 року, з виплатою заборгованості, яка утворилася з 07 лютого 2016 року.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганській області на користь Державного бюджету України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн (вісімсот сорок грн 80 коп.).

Рішення суду звернути до негайного виконання у межах виплати ОСОБА_1 пенсії за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України строк оскарження судового рішення продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суддя А.Г. Секірська