Справа № 2-а-1648/11(2-а/215/12/20)
Суддя: Щербак А.А.
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2020 року м. Дніпросправа № 2-а-1648/11(2-а/215/12/20)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Щербака А.А. (доповідач),

суддів: Малиш Н.І., Чабаненко С.В.,

розглянувши в м. Дніпро в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 13 лютого 2020 року (суддя Демиденко Ю.Ю.) в адміністративній справі №2-а-1648/11(2-а/215/12/20) за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради про зобов`язання вичинити певні дії, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, допомоги на оздоровлення, моральної шкоди, щорічної допомоги на вирішення соціально-побутових питань,-

ВСТАНОВИВ:

20 червня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради про визнання протиправним та скасування розпоряджень, поновлення на роботі, зобов`язання вичинити певні дії, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, допомоги на оздоровлення, моральної шкоди, щорічної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Постановою Верховного суду від 19.06.2019 р. позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправною та скасовано розпорядження про звільнення, позивач поновлена на роботі на посаді головного спеціаліста Виконкому з 09.03.2011 р., з трудової книжки позивача виключено запис про її звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з питань захисту прав споживачів виконкому Тернівської районної у місті ради з 09 березня 2011 року.

Справа в частині позову про зобов`язання сплати єдиного внеску, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, допомоги на оздоровлення, моральної шкоди, щорічної допомоги на вирішення соціально-побутових питань направлена на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

20.08.2019 та 01.11.2019 ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги з урахуванням наданих стороною відповідача даних про заробітну плату. Просить: стягнути з Виконкому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.03.2011 року по 19.06.2019 року, з розрахунку середньоденного заробітку 137,12 грн. за 2077 днів в сумі 284798,24 грн.; стягнути 30000 грн. моральної шкоди завданої незаконним звільненням; стягнути 7528 грн. щорічної допомоги на оздоровлення за період з 2011 по 2019 р.р. за 8 років з розрахунку щомісячного посадового окладу 941,00 грн. встановленого на час звільнення; стягнути 21390,72 грн. щорічної матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань з 2011 по 2015 р.р. в розмірі середньомісячного заробітку який становить 2673,84 грн.; зобов`язати Виконком сплатити страхові внески на загальнообов`язкове страхування ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 2011 по 2019 р.р.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 13 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Суд вирішив: стягнути з Виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради на користь ОСОБА_1 284798 грн. 24 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 березня 2011 року по 19 червня 2019 року включно, з розрахунку середньоденного заробітку 137 грн. 12 коп. за 2077 днів, 30000 грн. моральної шкоди, а всього 314798 грн. 24 коп.

В частині позову про зобов`язання вичинити певні дії, стягнення допомоги на оздоровлення, щорічної допомоги на вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 - відмовити.

Суми стягнуті без урахування податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради 1700.00 грн. судового збору на користь держави.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення середньої заробітної плати за один місяць в сумі 2673 грн. 85 коп.

Не погодившись з рішенням суду відповідачем подана апеляційна скарга, просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з Виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради на користь ОСОБА_1 284798,24 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 березня 2011 року по 19 червня 2019 року. З розрахунку середньоденного заробітку 137 грн. 12 коп. за 2077 днів, 30000 грн. моральної шкоди, а всього 314798,24 грн. Ухвалити нове рішення щодо стягнення з Виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради на користь ОСОБА_1 35376,96 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 березня 2011 року по 16 березня 2012 року включно, з розрахунку середнього заробітку 137 грн. 12 коп. за 258 робочих днів. Суми стягнуті без урахування податків та обов`язкових платежів.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що виконком Тернівської районної у місті ради сприяв у збереженні роботи ОСОБА_1 , але позивач особисто, діючи на власний розсуд, усвідомлюючи наслідки своїх дій, відмовилась від можливості доопрацювати термін необхідний для призначення пенсії державного службовця. Також, скаржник стверджує, що ОСОБА_1 не доведено факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтовано розрахунок моральної шкоди, відсутні докази.

В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що поясненнями сторін, копією трудової книжки ОСОБА_1 , розпорядженням №79-к від 09.03.2011 р. а.с.5-7, 11, встановлено що ОСОБА_1 яка з 11.03.2002 р. займала посаду головного спеціаліста з питань захисту прав споживачів Виконкому, було звільнено з 09.03.2011 р. за ст.40 п.1 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Розпорядженням голови Тернівської районної у місті ради №397-к від 16.07.2010 р. відповідно до ст.18 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» ОСОБА_1 було продовжено по 16.03.2012 р. термін перебування на державній службі, оскільки при досягненні ОСОБА_1 граничного віку 55 років, станом на 02.09.2010 р. її стаж державної служби становив 8 років 5 місяців 21 день.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.06.2019 р. а.с.217-231 т.4 позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправною та скасовано розпорядження про звільнення, позивач поновлена на роботі на посаді головного спеціаліста Виконкому з 09.03.2011 р., з трудової книжки позивача виключено запис про її звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно витребуваної довідки Виконкому а.с.81 т.5, розмір середньоденного заробітку позивача, розрахованого згідно Постанови КМУ №10 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати», становить 137 грн. 12 коп. при середньомісячному заробітку 2673, 85 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що вимушений прогул більше одного року стався не з вини позивачки з огляду на тривалість судового розгляду, а відшкодуванню підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 звільнена саме 09.03.2011 р., як вказано в розпорядженні Виконкому, та зроблено запис в трудовій книжці позивача. Поновлена позивач на роботі постановою суду 19.06.2019 р., вказаний період з 09.03.2011 р. по 19.06.2019 р. включно, є часом вимушеного прогулу ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції правильно не прийнято доводи відповідача стосовно обмеження часу вимушеного прогулу позивача датою 16.03.2012 р. до спливу якого сторони погодили строк дії трудового договору згідно розпорядження №397-к від 16.07.2010 р., оскільки норма ст.235 КЗпП України однозначно передбачає наслідки для роботодавця в разі незаконного звільнення працівника - це стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня постановлення рішення про поновлення на роботі. Обмеження в цьому періоді, в тому числі і закінчення строку дії трудового договору якщо закінчення цього строку підпадає на час перебігу строку вимушеного прогулу, законодавець не передбачає.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, будь яке інше зменшення періоду стягнення середнього заробітку чинним законодавством не передбачено, як зазначив Верховний Суд в постановах від 20.11.2019 р. по справі №653/1975/16-ц, та від 17.07.2019 р. №757/22752/18-ц. Тому час дії трудового договору з ОСОБА_1 який міг закінчити свою дію 16.03.2012 р. в майбутньому, після звільнення не має для суду правового значення.

Відповідно до ч. 1 ст.18 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» в редакції з 08.07.2011 р. - граничний вік перебування на службі в органах місцевого самоврядування становить 65 років. Ці обмеження не поширюються на посадових осіб місцевого самоврядування, які обираються на відповідні посади.

В редакції зазначеного Закону 02.12.2010 ч. 1-2 ст.18 передбачала граничний вік перебування на службі в органах місцевого самоврядування 60 років для чоловіків і 55 років для жінок. Термін перебування на службі в органах місцевого самоврядування може бути продовжено, але не більш як на 5 років за рішенням сільського, селищного, міського голови, голови районної, районної у місті, обласної ради.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на час звільнення позивача 09.03.2011 р. граничний вік перебування ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на службі як державного службовця становив 55 років, спливав 02.09.2010 р., та законно був подовжений розпорядженням голови районної Ради до 16.03.2012 р. відповідно до ч.2 ст.18 Закону (а.с. 8 т. 1). Але якби ОСОБА_1 не була звільнена за ст.40 ч.1 КЗпП, та станом на 16.03.2012 р. вже діяв Закон №2493 в редакції з 08.07.2011 р., то граничний вік перебування на службі в органах місцевого самоврядування становив би 65 років, та позивач мала право працювати на державній службі в подальшому. Відповідач в даному випадку не міг застосувати до позивача підставу звільнення передбачену ст.20 Закону №2493 - досягнення посадовою особою граничного віку перебування на службі.

В силу статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції правильно вказано, що оскільки позивач була звільнена незаконно, що встановлено судом, мало місце порушення законних прав на працю, та на отримання заробітної плати ОСОБА_1 .

Визначаючи розмір моральної шкоди, судом першої інстанції правильно враховано роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Враховуючи значний термін, більше восьми років, порушення законних прав позивача на належну оплату праці, та додаткові зусилля позивача, яка залишилася без роботи у зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з Виконкому на користь позивача 30000.00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В межах апеляційної скарги підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 13 лютого 2020 року в адміністративній справі №2-а-1648/11(2-а/215/12/20) за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради про зобов`язання вичинити певні дії, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, допомоги на оздоровлення, моральної шкоди, щорічної допомоги на вирішення соціально-побутових питань - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Постанова у повному обсязі складена 03 червня 2020 року.

Головуючий - суддя А.А. Щербак

суддя Н.І. Малиш

суддя С.В. Чабаненко