Справа № 480/4296/19
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2020 р. Справа № 480/4296/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 року, (головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко) по справі № 480/4296/19

за позовом ОСОБА_1

до військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України

про стягнення грошової компенсації та середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України компенсацію за належні до видачі предмети речового майна в сумі 55512,97грн. та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.08.2019 по день фактичного розрахунку - 23.10.2019 в розмірі 88 765,60 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 позов задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі 55 512,97 грн та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.08.2019 по 23.10.2019 в розмірі 20 688,80 грн.

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного висновку. Зазначає, що всі виплати у зв`язку зі звільненням позивачу нараховані та виплачені відповідно до вимог законодавства, ним не оскаржувалися; грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та ст.ст. 116, 117 КЗпП України. Крім того, зазначає про не врахування судом, що згідно ст. 117 КЗпП України виплата середнього заробітку працівникові проводиться за весь час затримки по день фактичного розрахунку, проте позивачу до теперішнього часу не виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, тому висновок суду першої інстанції про нарахування йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.08.2019 до 23.10.2019 у сумі 20688,80 грн. є неправомірним.

Позивач не надав відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що прапорщик ОСОБА_1 до 29.08.2019 проходив військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 Національної гвардії України за контрактом на посаді інструктора кінологічного взводу 1-го стрілецького батальйону, підтверджується витягом з наказу командира військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України № 183 (а.с. 9).

На час звільнення позивача зі служби вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 складає 55512,97 грн., що підтверджується довідкою від 28.08.2019 № 245 складеної відповідачем (а.с. 11).

При звільнені позивачу не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно в сумі 55 512,97 грн., в зв`язку з чим 29.08.2019 позивач звернувся до відповідача з рапортом щодо виплати йому зазначеної суми та 06.09.2019 з листом-вимогою про погашення заборгованості з виплати компенсації (а.с. 10, 11,12).

09.09.2019 відповідач повідомив позивача, що заборгованість не погашена в зв`язку з тим, що грошова компенсація за неотримане речове майно в кошторисі військової частини на 2019 рік не передбачена. Погашення заборгованості щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби буде проведено після надходження додаткового фінансування (а.с. 13).

Не погоджуючись з діями відповідача ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яка йому не виплачена при звільнення, а також відповідач зобов`язаний сплатити середній заробіток за не своєчасний розрахунку при звільнені за період з 30.09.2019 до 23.10.2019 у розмірі 20 688,80 грн., а не 88 765,60 грн , як зазначено в позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі - Порядок № 178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно з п. 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема звільнення з військової служби.

Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно з п. 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 №475 (далі -Інструкція № 475), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до затвердженого Урядом Порядку № 178.

Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.

З вищенаведених законодавчих приписів слідує, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. При цьому, застосування в пункті 3 Порядку № 178 словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 29.08.2019 по справі № 2040/7697/18, від 04.02.2020 по справі № 825/1571/16, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем самостійно нараховано належну позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 55512,97 грн, про що свідчить довідка № 245 від 28.08.2019, що підтверджує, що відповідач визнав наявність заборгованості перед позивачем за процедурою, передбаченою пунктами 4-5 Порядку № 178.

З огляду на викладене, позивач мав підстави обґрунтовано очікувати від відповідача виплати нарахованої йому компенсації за неотримане речове майно, на яку набув права в силу ст.9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Порядку № 178 та Інструкції №475.

Посилання відповідача на відсутність коштів у відповідача для повного розрахунку при звільненні не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).

У рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Вказана правова позиція була зазначена в рішеннях Верховного Суду від 18.12.2018 справі № 820/4619/16 та від 14.03.2019 у справі № 820/660/17.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Враховуючи те, що право на отримання грошової компенсації виникає з моменту звільнення з військової служби, беручи до уваги, що військова частина самостійно здійснила нарахування суми такої компенсації та протиправно її не виплатила, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі 55 512,97 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено, що вартість речового майна, що належить до видачі становить 55512,97 грн, що визнається сторонами по справі та підтверджується довідкою від 28.08.2019. При звільненні зазначена компенсація не була виплачена позивачу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилання відповідача на те, що ст.ст.116, 117 КЗпП України не застосовуються до спірних відносин, оскільки останні врегульовані спеціальними нормативно-правовими актами Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, Порядком № 178, які не передбачають стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів відхиляє, з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. А відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Разом з тим, ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 01.03.2018 по справі № 806/1899/17.

Колегія суддів зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у ст.ст. 116,117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Колегія суддів зауважує, що статтями 116, 117 КЗпП України передбачена відповідальність за несвоєчасну виплату не лише заробітної плати, а й усіх сум, належних працівникові при звільненні.

У даному випадку обов`язок виплатити позивачу компенсацію за неотримане речове майно прямо передбачений ст.9-1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 та пунктом 3 Порядку № 178.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не повинен нараховуватися на компенсацію за неотримане речове майно, оскільки остання не є постійною виплатою.

Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Як встановлено судом, днем звільнення позивача та виключення його зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 29.08.2019.

Станом на час розгляду справи в суді компенсація за не отримане речове забезпечення позивачу виплачена не була, що визначено відповідачем по справі, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

В апеляційній скарзі відповідач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині визначення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Разом з тим, апелянт не погоджується з періодом, за який судом першої інстанції стягнуто середній заробіток, а саме з 30.08.2019 до 23.10.2019.

Щодо доводів апелянта про невірне визначення судом першої інстанції періоду нарахування середнього заробітку ( 23.10.2019 -день звернення позивача до суду з даним позовом, замість дати прийняття судового рішення) колегія суддів вважає зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, межі позовних вимог формує безпосередньо особа, що звертається до суду, позивачем заявлено до суду позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.08.2019 до 23.10.2019, отже справа розглянута судом першої інстанції в межах позовних вимог.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 по справі № 480/4296/19 в частині задоволення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій