Справа № 400/4626/19
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2020 р. м.Одеса Справа № 400/4626/19

Категорія: 106030000

Головуючий в 1 інстанції: Мельник О. М.

Час і місце ухвалення: м. Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

при секретарі Черкасовій Є. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області в якій просить:

зобов`язати відповідача виплатити позивачу вихідну допомогу у зв`язку з припиненням трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП України, - у розмірі 77 215,68 грн.;

сплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 18 листопада 2019 року до 31 грудня 2019 року у розмірі 31 724,21 грн.

В обґрунтування позовних вимог з посиланням на пункт 5 частини першої статті 41, статтю 44 Кодексу законів про працю України зазначає про протиправну невиплату відповідачем позивачу вихідної допомоги в зв`язку із звільненням з посади голови Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області задоволено.

Зобов`язано Кривоозерську районну державну адміністрацію Миколаївської області виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку з припиненням трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП України, - у сумі 77 215,68 грн.

Зобов`язано Кривоозерську районну державну адміністрацію Миколаївської області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 18 жовтня 2019 року до 31 грудня 2019 року у сумі 31 724,21 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Кривоозерська районна державна адміністрація Миколаївської області подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначається, що до спірних правовідносин не мають застосовуватися норми КЗпП України (зокрема п.5 ч.1ст.41 КЗпП України), оскільки, в даному випадку, на спірні відносини поширюються положення спеціального законодавства, а саме норми Закону «Про місцеві державні адміністрації» №586-XIV. При цьому апелянтом зазначено, що положення п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України стосуються виключно посадових осіб господарських товариств. Отже підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП , у зв`язку з припинення дії трудового договору за ст. 9 ЗУ « Про місцеві державні адміністрації» й відповідно здійснення будь-яких виплат пов`язаних з затримкою розрахунку при звільнення не має.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням Президента України від 31 березня 2015 року № 363/2015рп позивач призначений головою Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області з 01 квітня 2015 року.

17 жовтня 2019 року позивача звільнено з посади голови Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області у зв`язку із закінченням строку повноважень Президента України згідно з розпорядженням Президента України від 17 жовтня 2019 року № 349/2019 - рп.

Відповідно до розпорядження голови Кривоозерської районної державної адміністрації від 17 жовтня 2019 року № 74-рк позивач припинив повноваження голови Кривоозерської районної державної адміністрації з 17 жовтня 2019 року.

Зазначені обставини підтверджуються записами у трудовій книжці, розпорядженнями Президента України від 31 березня 2015 року № 363/2015 рп, від 17.10. 2019 року № 349/2019-рп; розпорядженням голови Кривоозерської районної державної адміністрації від 17 жовтня 2019 року № 74-рк.

11 листопада 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій на підставі пункту 5 статті 41, статті 44 Кодексу законів про працю України просив виплатити вихідну допомогу у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток, що підтверджується копією відповідної заяви з відбитком штампу вхідної реєстрації відповідача.

Листом від 25 листопада 2019 року № 569/02-46 відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача від 11 листопада 2019 року, мотивуючи таку відмову посиланням на те, що посадові особи органів виконавчої влади, в тому числі голова райдержадміністрації, не підпадають під дію норми пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України, а тому виплата відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України вихідної допомоги у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток є неможливою.

Не погоджуючись з відмовою відповідача у виплаті вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з наявності підстав для виплати позивачу вихідної допомоги відповідно до частини першої статті 44 КЗпП України та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки спірні правовідносини не врегульовані спеціальним законодавством, а саме: Законом України «Про місцеві державні адміністрації», до їх врегулювання підлягає до застосування саме КЗпП України. При цьому вказав, що звільнення (припинення повноважень) позивача як посадової особи відбулося з ініціативи Президента України, що підпадає під дію пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та частини першої статті 44 КЗпП України.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Спір між сторонами виник у зв`язку з відмовою відповідача виплатити позивачу вихідну допомогу відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України та полягає у тому, чи поширюється на позивача дія пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас питання виконання покладених на голів районних адміністрацій та їх заступників службових обов`язків, припинення ними наданих повноважень, права і обов`язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 09.04.1999 № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (далі - Закон №586-XIV).

Як вбачається із преамбули Закону України «Про місцеві державні адміністрації», відповідно до Конституції України цей Закон визначає організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій.

Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади (частина друга статті 1 Закону №586-XIV).

Частинами першою, другою статті 8 Закону N 586-XIV передбачено, що місцеві державні адміністрації очолюють голови відповідних місцевих державних адміністрацій.

Голови місцевих державних адміністрацій призначаються на посаду Президентом України за поданням Кабінету Міністрів України на строк повноважень Президента України.

Отже, посада голови районної державної адміністрації є строковою, оскільки повноваження голови нерозривно пов`язанні з строком повноважень Президента України, рішенням якого ці повноваження були надані.

Аналогічну правову позицію викладено в рішенні Верховного Суду від 16 грудня 2019 року у справі № №540/1668/19.

Так, колегія суддів зазначає, що у статті 9 цього Закону передбачається, що повноваження голів місцевих державних адміністрацій можуть бути припинені Президентом України з ініціативи Президента України.

У свою чергу, системний аналіз положень статті 9 Закону N 586-XIV, що визначає підстави для припинення повноважень голови місцевої державної адміністрації, та статті 118 Конституції України свідчить про те, що питання припинення повноважень голів місцевих державних адміністрацій віднесено до компетенції саме Президента України, які Глава держави може реалізувати як із власної ініціативи за наявності підстав передбачених, зокрема Законом № N 586-XIV, так і за наявності подання Кабінету Міністрів України.

Отже, Президент України наділений дискреційними повноваженнями, тобто сукупністю прав та обов`язків, які дають можливість самостійно на власний розсуд і в межах закону звільняти голів місцевих державних адміністрацій.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що вжита у частині четвертій статті 118 Конституції України та у частині другій статті 8 Закону № N 586-XIV форма припинення Президентом України повноважень голови місцевої державної адміністрації, за наявності такої підстави як закінчення строку повноважень Президента України за поданням Кабінету Міністрів України, передбачає прийняття відповідного рішення щодо звільнення голови місцевої державної адміністрації.

Закон України «Про місцеві державні адміністрації» не містить альтернативного вибору варіанту звільнення та призначення голів адміністрацій. Таким чином, Законом встановлено граничний термін перебування голови місцевої державної адміністрації на займаній посаді.

Отже, при формулюванні причин звільнення позивача не мають застосовуватися норми КЗпП України (зокрема п.5 ч.1ст.41 КЗпП України), оскільки, в даному випадку, на спірні відносини поширюються положення спеціального законодавства, а саме норми Закону №586-XIV.

Відтак, звільнення голови районної державної адміністрації на підставі ст.9 Закону № 586-XIV не є звільненням з ініціативи власника, а отже суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що звільнення (припинення повноважень) позивача як посадової особи відбулося з ініціативи Президента України, що підпадає під дію пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та частини першої статті 44 КЗпП України.

Так, ця норма містить додаткову, особливу підставу для звільнення працівника, пов`язану з його статусом, якої не містить КЗпП України. Ця підстава законом пов`язується не з волевиявленням працівника чи Президента, а з самим фактом закінчення строку повноважень Президента України.

Так, відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Пунктом 5 ч. 1ст. 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Матеріалами справи підтверджено, що 17 жовтня 2019 року позивача звільнено з посади голови Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області у зв`язку із закінченням строку повноважень Президента України згідно з розпорядженням Президента України від 17 жовтня 2019 року № 349/2019 - рп.

Підстави звільнення позивача в розпорядженні зазначено статтю 6,9, 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», розпорядження Президента України від 17.10.2019 року № 349/2019-рп. «Про звільнення ОСОБА_2 з посади голови Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області»

Отже, оскільки позивача було звільнено на підставі Закону України "Про місцеві державні адміністрації", а не на підставі КЗпП України, зокрема п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, колегія суддів приходить до висновку, що поширення на спірні правовідносини приписів ст.44 КЗпП України є безпідставним.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки, підставою для звільнення є Закон України «Про місцеві державні адміністрації», який не передбачає виплати вихідної допомоги з підстав звільнення з посади голови районної державної адміністрації, та позивач помилково вважає своє звільнення як розірвання трудового договору за ініціативою власника або уповноваженого ним органу.

При цьому твердження позивача про сплату судового збору сторонньою організацією являються безпідставними, оскільки як вбачається із квитанції про сплату судового збору платником зазначено Кривоозерська районна державна адміністрація Миколаївської області . Зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України перевірено.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції на вищенаведені обставини уваги не звернув, належної оцінки не дав, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, а тому колегія суддів вважає за необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 03 червня 2020 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова