Справа № 320/5622/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Лиска І.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року Справа № 320/5622/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Глущенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції у місті Києві

про визнаннч протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - відповідач) про:

- визнання незаконними дій відповідача щодо затримки видачі позивачу трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу;

- стягнення з відповідача на користь позивача 47233,66 грн. заробітної платні за час вимушеного прогулу з 19.05.2018 по 29.09.2018;

- зобов`язання уповноважених осіб відповідача видати наказ про звільнення позивача із зазначенням дати звільнення 29.09.2018 та внести відповідний запис до його трудової книжки.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено зі служби наказом ГУ НП у м. Києві від 14.05.2018 з 18.05.2018, 21.05.2018, тобто вже після звільнення, йому було видано обхідний лист, а 29.09.2018 - трудову книжку, військовий квиток та копію наказу про звільнення, що вказує на порушення відповідачем вимог ст. 47 КЗпП України та Інструкції № 58 та зумовлює необхідність відновлення порушеного права позивача у визначений ним спосіб.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог апелянт посилається на те, що позивач був звільнений зі служби з 18.05.2018, що йому було відомо про звільнення саме з цієї дати, що він після цього не виходив на службу та невиконував свої службові обов`язки та з`явився за отриманням трудової книжки лише 29.09.2018.

Крім того, апелянт вважає, що строк звернення до суду з цим позовом слід обраховувати з 18.05.2018, а не з дати отримання трудової книжки, і що в такому випадку відповідний процесуальний строк позивачем пропущено.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості та безпідставності доводів апелянта та стверджуючи, що він неодноразово з`являвся на роботі після 18.05.2018, зокрема під час підписання обхідного листа, та двічі звертався до відповідача з листами, в яких вимагав видати йому трудову книжку.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 05.09.2002 по 18.05.2018 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та, у наступному, в поліції.

У жовтні 2018 року позивача призначено на посаду слідчого слідчого відділу Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

25.04.2018 позивач звернувся до відділу кадрового забезпечення Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з рапортом на ім`я начальника ГУ НП у м. Києві з проханням звільнити його за власним бажанням із займаної посади слідчого слідчого відділу Солом`янського управління поліції ГУ НП у м. Києві з 14.05.2018.

Наказом ГУ НП у м. Києві від 14.05.2018 № 468 о/с ОСОБА_1 звільнено відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 вказаного Закону на підставі його рапорту від 25.04.2018.

Листом Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 18.05.2018 № 1997/125/55/01-2018 позивача повідомлено про необхідність прибуття до відділу кадрового забезпечення Солом`янського управління поліції для отримання трудової книжки та військового квитка.

Доказів отримання позивачем вказаного листа суду не надано.

21.05.2018 позивачу видано обхідний лист.

30.08.2018 позивач звернувся з заявою на ім`я начальника Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві про повернення трудової книжки, військового квитка та видачу копії наказу про звільнення, обхідного листа та довідки про проходження служби.

24.09.2018 з аналогічною заявою позивач звернувся до начальника ГУ НП у м. Києві.

Листом Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 14.09.2018 № 0-5325/125/55/05-2018 позивача було повідомлено, що для отримання трудової книжки, військового квитка та витягу з наказу про звільнення йому необхідно прибути до відділу кадрового забезпечення Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві.

Доказів отримання позивачем вказаного листа суду не надано.

29.09.2018 позивачу видано трудову книжку серії НОМЕР_1 , військовий квиток серії НОМЕР_2 та копію наказу про звільнення.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо затримки видачі трудової книжки, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР), Порядком обчислення середньої заробітної плати», завтвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пункті 7 частини першої статті 77 Закону передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ч.астина п`ята статті 235 КЗпП України).

Пунктами 2.10, 4.1, 4.2 Інструкції № 58 передбачено, що в разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

При цьому для осіб працездатного віку необхідно вказати час, тривалість та місце проходження підвищення кваліфікації, яке пройшов працівник за останні два роки перед звільненням.

У разі звільнення осіб, які працювали в селянському (фермерському) господарстві за трудовим договором або припинення членства в селянському (фермерському) господарстві після відповідних записів у трудових книжках, зроблених головою селянського (фермерського) господарства, трудовий стаж у цьому господарстві підтверджується підписом керівника, заступника, іншої уповноваженої на це особи та завіряється печаткою місцевого органу державної виконавчої влади.

Трудова книжка заповнюється одночасно українською та російською мовами і засвідчуються окремо обидва тексти.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

У розділі «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним, звільнений ...» і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Частиною першої статті 27 Закону № 108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У пункті 8 розділу ІV Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що однією із законодавчих гарантій права на працю є виплата працівнику середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі затримки у видачі йому трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу.

Крім того, при затримці видачі трудової книжки з вини власника днем звільнення вважається день видачі трудової книжки. У такому випадку про новий день звільнення видається наказ і до трудової книжки працівника вноситься відповідний запис.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що днем звільнення позивача зі служби в поліції було 18.05.2018, однак після цієї дати 21.05.2018 йому надано обхідний лист і лише 29.09.2018 - видано трудову книжку і наказ від 14.05.2018 про його звільнення.

Разом з тим, як було правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач письмово двічі звертався (30.08.2018 та 24.09.2018) із заявами як безпосередньо до відповідача, так і до підпорядкованого його структурного підрозділу, в якому він до звільнення проходив службу, щодо повернення йому трудової книжки, військового квитка та видачу копії наказу про його звільнення, тобто вживав заходи, націлені на захист свого права.

Натомість, доводи апелянта про те, що позивач свідомо не з`являвся для отримання трудової книжки і що йому двічі направлялися відповідні листи-виклики (18.05.2018 та 14.09.2018), не підтверджуються жодними доказами. Зокрема, ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано доказів не лише отримання позивачем вказаних листів, а й їх направлення йому.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача з приводу затримки трудової книжки позивача та необхідності відновлення його порушеного права у спосіб, передбачений чинним законодавством, а саме шляхом стягнення з роботодавця на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки, скасування наказу про його звільнення та зобов`язання відповідача видати такий наказ із зазначенням дати звільнення 29.09.2018 та внести відповідний запис до трудової книжки позивача.

Доводи апелянта про те, що строк звернення позивача до суду з цим позовом слід обраховувати з 18.05.2018, а не з дати отримання ним трудової книжки, і що в такому випадку відповідний процесуальний строк позивачем пропущено, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки в даному випадку має місце триваюче порушення прав позивача, присічним моментом якого є саме день видачі йому трудової книжки - 29.09.2018, тож саме з цієї дати й розпочався перебіг процесуального строку звернення до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи та правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 02 червня 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: