Справа № 560/4236/19
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/4236/19

Головуючий у 1-й інстанції: Козачок І.С.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

02 червня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Ватаманюка Р.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправною відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити переведення ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до ЗУ "Про державну службу" №3723-XII на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ, оформлену листом від 07.11.2019 №36435/03.

Також, позивач просив зобов`язати відповідача призначити, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 з 01.11.2019 пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII в розмірі 60% від заробітку зазначеного в довідках №35824/05 та №35825/05 від 01.11.2019.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 19.03.2020 позов задоволено.

Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області у переведенні ОСОБА_1 з пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу», оформлену рішенням від 04.11.2019 № 101823 (доведено до відома листом №36435/03 від 07.11.2019).

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області вирішити питання про переведення ОСОБА_1 на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» з 01.11.2019, провівши перерахунок пенсії з урахуванням раніше виплачених коштів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.

Крім того, не погоджуючись з рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду, позивач подала апеляційну скаргу, згідно з якою просила змінити рішення суду першої інстанції виклавши абз.4 резолютивної частини рішення у наступній редакції: "Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити, нарахувати і виплачувати ОСОБА_1 з 01.11.2019 пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII в розмірі 60% від заробітку зазначеного в довідках №35924/05 та №35825/05 від 01.11.2019". В решті рішення суду першої інстанції просила залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення суду першої інстанції - змінити в частині позовних вимог зобов`язального характеру, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, є особою з інвалідністю І групи (Б) (довідка МОЗ України серії АВ №0923320 від 16.05.2017, (а.с.4) Починаючи з 30.12.2007 їй виплачується пенсія за віком відповідно до Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу».

Відповідно до матеріалів пенсійної справи загальний та страховий стаж ОСОБА_1 становить більше 35 років, у тому числі на державній службі - понад 29 років, що відповідачем не спростовано. Станом на момент звільнення позивач обіймала посаду державної служби, що теж ніким не заперечується.

01 листопада 2019 року позивач звернулась до відповідача з заявою про переведення її з пенсії за віком на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» (а.с.20)

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 04.11.2019 № 101823 (повідомлено листом №36435/03 від 07.11.2019) позивачці було відмовлено у переведенні її на інший вид пенсії, оскільки Законом України "Про державну службу" № 889 не передбачене призначення даного виду пенсії.

Позивач, не погодившись з цим рішенням та діями відповідача, звернулась з відповідним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що трудовий та страховий стаж позивача на державній службі станом на 01 травня 2016 року становив понад 20 років, що доводиться, зокрема довідкою від 01.11.2019 № 35824/05 (а.с.18) про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.

Тобто, у позивача станом на 01 травня 2016 року був наявний стаж державної служби більше 20 років (незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), вона має право на призначення їй пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Разом з тим, право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-XII пов`язане лише з певним стажем роботи особи на посаді державного службовця, визначеним згідно з п.10, 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII, у той час як додаткових умов для призначення пенсії у вказаних пунктах «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 889-VIII не встановлено.

На підставі вказаного, суд першої інстанції встановив, що висновок відповідача про неможливість переведення позивача на бажаний вид пенсії через те, що раніше вона вже отримувала пенсію на підставі цього ж закону є протиправним. Крім того, закон № 3723-XII та №889-VIII не містять обмеження права особи обрати один з видів пенсії, на які особа набула право.

Також, суд першої інстанції зазначив, що хоча позивач і не заявляла окрему вимогу про скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 04.11.2019 № 101823 про відмову у переведенні на інший вид пенсії, судом першої інстанції встановлено, що саме на підставі нього відповідач надіслав повідомлення, яке позивач вважає протиправним.

Отже, враховуючи норми КАС України, які дозволяють суду вийти за межі позовних вимог у необхідних випадках, суд першої інстанції вважає необхідним скасувати вказане рішення та зобов`язати відповідача вирішити питання про переведення позивача на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-XII, здійснивши відповідний перерахунок та виплату цієї пенсії.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з ч.1 ст.10 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Як передбачено ч.3 ст.45 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Відповідач у відмові вказує, що оскільки позивачу вже призначалась пенсія відповідно до Закону України "Про державну службу" № 3723-XII від 16.12.1993, то у пенсійного органу відсутні підстави для переведення позивача на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу".

Відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ від 19.12.1993 на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

01 травня 2016 року набув чинності Закон України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу", згідно з частиною другою Прикінцевих та перехідних положень якого визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України "Про державну службу" № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до ч.1 ст.37 ЗУ "Про державну службу" № 3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Тобто, до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016, відповідно до ст.90 ЗУ "Про державну службу" № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 ЗУ "Про державну службу" № 3723-ХІ.

Так, відповідно до п.10 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ "Про державну службу" № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 ЗУ "Про державну службу" № 3723-ХІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 попереднього Закону у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ "Про державну службу" № 889-VIII визначено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 ЗУ "Про державну службу" № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 ЗУ "Про державну службу" № 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, Прикінцевими та перехідними положеннями ЗУ "Про державну службу" № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 ЗУ "Про державну службу"№3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Крім того, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст. 37 ЗУ "Про державну службу" № 3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Беручи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 ЗУ "Про державну службу" №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 ЗУ "Про державну службу" № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Тобто, після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом України від 10.12.2015 № 899 "Про державну службу") зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ "Про державну службу" № 889-VIII, та мають передбачені ч.1 ст.37 ЗУ "Про державну службу" № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 591/6970/16-а.

Виходячи з системного аналізу положень ЗУ "Про державну службу" № 889-VIII та статті 37 ЗУ "Про державну службу" № 3723-ХІІ, із набранням чинності ЗУ "Про державну службу" №889-VIII державні службовці втратили право на призначення спеціальних пенсії та отримали право на призначення пенсій на загальних підставах, тобто відповідно до положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Разом з тим, приписами ч.9 ст.37 ЗУ "Про державну службу" № 3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби (…).

Згідно з ч.10 ст.37 ЗУ "Про державну службу" № 3723-XII якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі.

Відповідно до ч.12 ст.37 ЗУ "Про державну службу" № 3723-XII якщо особі з інвалідністю I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена у рішенні Верховного Суду від 04 квітня 2018 року (зразкова справа № 822/524/18).

Отже, у відповідності до приписів Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII, Закону України "Про державну службу" № 3723-XII від 16.12.1993, призначення пенсії по інвалідності згідно з статтею 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-XII від 16.12.1993, можливо за таких обставин:

- особа, яка претендує на призначення пенсії по інвалідності повинна бути визнана інвалідом I або II групи у період перебування на державній службі, та мати стаж державної служби не менше 10 років, або повинна бути визнана інвалідом I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, та мати не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вона працювала на зазначених посадах;

- пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби;

- при призначенні пенсії по інвалідності із обставин, встановлених частиною 1 статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-XII від 16.12.1993, береться до уваги тільки розмір такої пенсії, тобто 60 відсотків суми заробітної плати, особи що претендує на призначення пенсії по інвалідності, всі інші обставини не повинні братися до уваги.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, є особою з інвалідністю І групи (Б) (довідка МОЗ України серії АВ №0923320 від 16.05.2017, (а.с.4) Починаючи з 30.12.2007 їй виплачується пенсія за віком відповідно до Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу».

Відповідно до матеріалів пенсійної справи загальний та страховий стаж ОСОБА_1 становить більше 35 років, у тому числі на державній службі - понад 29 років, що відповідачем не спростовано. Станом на момент звільнення позивач обіймала посаду державної служби, що теж ніким не заперечується.

З листа № 36435/03 від 07.11.2019 вбачається, що підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу є те, що з 01.05.2016 набув чинності Закон України "Про державну службу" №889-VIII від 10.12.2015, яким передбачено призначення пенсії за віком особам, які працювали на посадах державної служби та не передбачено призначення пенсії по інвалідності державним службовцям. Крім того, вказано, що особа отримує пенсію за віком з 30.12.2007, призначену за нормами ЗУ "Про державну службу" № 3723-XII.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки позивач є інвалідом І групи, має стаж на посаді державної служби понад 10 років, перед зверненням за призначенням пенсії, працював на посаді, віднесеній до посад державних службовців, а отже має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі статтею 37 Закону України №3723-XII, а тому відповідно наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії за віком, призначеної йому відповідно до ЗУ "Про державну службу" № 3723-XII на пенсію державного службовця по інвалідності І групи відповідно до ЗУ "Про державну службу" № 3723-XII.

Тобто, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області у переведенні ОСОБА_1 з пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу», оформлену рішенням від 04.11.2019 № 101823, яке в подальшому було доведене до відома позивача листом №36435/03 від 07.11.2019.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії шляхом переведення з пенсії за віком, що призначена за Законом України "Про державну службу", на пенсію по інвалідності відповідно статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, колегія суддів зазначає наступне.

Так, особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Кожна наступна зміна виду пенсії є переведенням або переходом з одного виду пенсії на інший, а не новим її призначенням чи перерахунком, оскільки в практиці застосування пенсійного законодавства не існує поняття другого, третього, подальшого або іншого призначення пенсії. Законодавець оперує лише поняттям призначення пенсії, яким є первинне її призначення та поняттям переведення пенсії з виду на вид, яким є всі подальші зміни виду пенсії.

Перерахунок пенсії, за своїм змістом є зміною розміру одного і того ж виду пенсії, у зв`язку із зміною показника, що був базою для визначення розміру пенсії (заробітної плати, грошового забезпечення тощо), чи з інших підстав, передбачених чинним законодавством.

Спірні правовідносини стосуються саме переведення позивача з одного виду пенсії, за віком, на інший вид - пенсію по інвалідності, хоча і в межах одного і того ж закону.

Вказані види пенсії відрізняються підставами їх призначення та механізмами визначення їх розміру, з чого слідує, що спірні правовідносини не стосуються перерахунку одного і того ж виду пенсії.

З цих же підстав неможливо погодитись з доводами пенсійного органу про відсутність у позивача права на пенсію по інвалідності за Законом України "Про державну службу", з підстав, що за цим Законом йому вже призначена пенсія за віком.

Зважаючи на зміст спірних правовідносин, фактичні обставини справи, у даному випадку спірні правовідносини стосуються переведення позивача на інший вид пенсії, ніж той, що він отримував раніше, тому порушені права позивача підлягають захисту шляхом зобов`язання відповідача перевести позивача з одного виду пенсії на інший.

Щодо позовної вимоги в частині призначити, нарахувати і виплачувати ОСОБА_1 з 01.11.2019 пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII в розмірі 60% від заробітку зазначеного в довідках №35824/05 та №35825/05 від 01.11.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Згідно з ч.10 ст.290 КАС України в рішенні суду, ухваленому за результатами розгляду зразкової справи, Верховний Суд додатково зазначає: а) ознаки типових справ; б) обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права та порядок застосування таких норм; в) обставини, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.

Великою Палатою Верховного Суду у рішенні від 13.02.2019 по зразковій справі №822/524/18 (Пз/9901/23/18) ознаками такої типової справи визначено:

а) позивач - особа, яка займає (або займала) посаду держслужби та якій встановлена інвалідність;

б) відповідач - територіальний орган Пенсійного фонду України;

в) предмет спору - вимога зобов`язати відповідача призначити пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст.37 «Про державну службу» № 3723-ХІІ.

Також зазначено, що Висновки Великої Палати Верховного Суду в цій зразковій справі належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовами до територіальних органів Пенсійного фонду України з вимогами призначити пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст.37 Закону № 3723. На інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі, можуть впливати відмінності в обставинах справи, зокрема щодо стажу позивача.

Суд апеляційної інстанції враховує, що рішенням Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 по зразковій справі №822/524/18 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити та здійснити нарахування й виплату позивачу з 31 січня 2018 року пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідці від 31 січня 2018 року.

За змістом рішення Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 по зразковій справі №822/524/18 належним способом захисту прав позивача в таких типових справах є зобов`язання управління Пенсійного фонду України призначити та здійснити нарахування й виплату позивачу пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ «Про державну службу» у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного у відповідній довідці.

В свою чергу, в оскаржуваному рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19.03.2020 в справі 560/4236/19 суд першої інстанції, хоча й задовольнив адміністративний позов в повному обсязі, однак зазначив щодо вимоги позивача зобов`язального характеру лише: "Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області вирішити питання про переведення ОСОБА_1 на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» з 01.11.2019, провівши перерахунок пенсії з урахуванням раніше виплачених коштів."

Тобто, судом не в повній мірі вирішено питання щодо вимог зобов`язального характеру. Крім того, в частині обрання належного способу захисту прав позивача оскаржуване рішення суду першої інстанції суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду, яку викладено у рішенні від 13.02.2019 по зразковій справі №822/524/18.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту права позивача, порушеного оскаржуваною відмовою відповідача є саме зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області перевести ОСОБА_1 на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII з 01.11.2019 та здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII з 01.11.2019, в розмірі 60% суми заробітної плати, зазначеної в довідках Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №35824/05 та №35825/05 від 01.11.2019, з урахуванням раніше виплачених сум.

На підставі вище зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку задовольнивши позовні вимоги в частині визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області у переведенні ОСОБА_1 з пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу», оформлену рішенням від 04.11.2019 № 101823 (доведено до відома листом №36435/03 від 07.11.2019), з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим не вирішення судом першої інстанції усіх вимог позивача зобов`язального характеру та не відповідність висновків суду першої інстанції позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у рішенні від 13.02.2019 по зразковій справі №822/524/18.

Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є зокрема неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, але неоднозначно трактував позовні вимоги зобов`язального характеру ОСОБА_1 в резолютивній частині оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку щодо зміни рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19.03.2020 в цій частині.

В решті рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни в іншій частині відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії змінити в абзаці третьому резолютивної частини рішення, а саме в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області вирішити питання про переведення ОСОБА_1 на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» з 01.11.2019, провівши перерахунок пенсії з урахуванням раніше виплачених коштів.

Викласти абзац третій резолютивної частині рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року наступним чином: "Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області перевести з 01 листопада 2019 року ОСОБА_1 на пенсію по інвалідності, відповідно до статті 37 закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 з 01 листопада 2019 року пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII в розмірі 60% від заробітку зазначеного в довідках №35824/05 та №35825/05 від 01 листопада 2019 року, з урахуванням раніше виплачених сум."

В решті рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Ватаманюк Р.В.