Справа № 140/485/20
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2020-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року ЛуцькСправа № 140/485/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі - ГУ ДМСУ в Закарпатській області) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також побоюючись загальнопоширеного насильства в умовах внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, не може повернутися до країни походження Ісламської Республіки Афганістан, у зв`язку із чим подав до ГУ ДМСУ в Закарпатській області належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29.01.2020 позивач отримав повідомлення ГУ ДМСУ в Закарпатській області від 15.01.2020 № 4.4/2 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМСУ від 26.12.2019 № 458-19.

Позивач вважає таке рішення протиправним та необґрунтованим, оскільки відповідач належним чином не дослідив загальнодоступну інформацію по країні походження, не врахував, що для позивача існує загроза загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, влада Афганістану не здатна забезпечити захист позивачеві, відмова у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є порушенням норм законодавства України та міжнародного права.

Позивач просить визнати неправомірним та скасувати рішення ДМСУ № 458-19 від 26.12.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язати відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін суддею одноособово (а. с. 14).

В поданих до суду відзивах на позовну заяву від 28.02.2020 та від 03.03.2020 (а. с. 21-24, 147-150) відповідач ДМСУ та третя особа ГУ ДМСУ в Закарпатській області позов не визнали та просять відмовити у його задоволенні з підстав правомірності оскаржуваного рішення.

Інших заяв по суті справи на адресу суду від учасників справи не надходило.

Ухвалами суду від 10.03.2020, від 12.03.2020 було відмовлено у задоволенні клопотань відповідача та третьої особи про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а. с. 154, 157).

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4, частини другої, пункту 10 частини шостої статті 12, частин першої - третьої статті 257, частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) дану справу, як справу незначної складності, розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, з урахуванням строків, визначених статтею 258, пунктом 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2019UZ0018 (а. с.27-144), встановлено, що 22.08.2019 позивач ОСОБА_1 , громадянин Ісламської Республіки Афганістан, ІНФОРМАЦІЯ_1 , подав до ГУ ДМСУ в Закарпатській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка у справі знаходиться також і у перекладі на українську мову (а. с. 40-56).

22.08.2019 ГУ ДМСУ в Закарпатській області видало позивачу довідку про звернення за захистом в Україні № 005856 (а. с. 66).

Наказом ГУ ДМСУ в Закарпатській області від 11.09.2019 № 104 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», прийнятим на підставі висновку від 11.09.2019, вирішено приступити до оформлення документів позивача для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 86-88).

26.12.2019 ДМСУ прийняла рішення № 458-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 140).

ГУ ДМСУ в Закарпатській області направило позивачу повідомлення від 15.01.2020 № 4.4/2 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 142).

При вирішенні даного спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини четвертої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За правилами частини першої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно із частиною першою статті 10 Закону № 3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до частин п`ятої, сьомої, тринадцятої статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Частиною першою статті 12 Закону № 3671-VI визначено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Суд також враховує, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, повинні враховуватися всі чотири підстави, та немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

За приписами частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

В той же час, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Крім того, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Згідно із пунктом 5.1 розділу V «Розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила № 649), після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу):

а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви. Співбесіда проводиться з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 та частинами третьою та четвертою статті 9 Закону. У разі залучення перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, психолога і педагога для участі в співбесіді уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає зазначених осіб (перекладача, психолога і педагога) про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.Результати співбесіди оформлюються протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;

б) направляє в установленому порядку до органів Служби безпеки України відповідний запит (додаток 17) щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону;

в) у разі відсутності в заявника документів, що посвідчують особу, або якщо такі документи є фальшивими, направляє відповідні матеріали, а в разі необхідності - й заявника до органів Служби безпеки України з метою ідентифікації особи (додаток 18);

г) у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається (додаток 18);

ґ) в установленому порядку направляє заявника на медичне обстеження відповідним направленням (додаток 19);

д) долучає до особової справи заявника всі документи, підготовлені та отримані територіальним органом ДМС під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, включаючи результати медичного обстеження;

е) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).

Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди. Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов`язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту;

є) формує особову справу заявника (пронумеровує всі документи, що долучені до справи, складає їх опис, прошиває справу).

Відповідно до пунктів 6.1, 6.5 розділу VІ «Прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» Правил № 649 у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) (додаток 23). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.

Як вбачається із висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.12.2019 (а. с. 132-139), на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ ДМСУ від 26.12.2019 № 458-19, позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із тим, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, з огляду на таке.

При розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач ДМСУ та третя особа ГУ ДМСУ в Закарпатській області дотримали встановлену процедуру розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, провівши співбесіди, оформлені протоколами від 19.09.2019 (а. с. 91-92), від 18.11.2019 (а. с. 121-125), всебічно вивчивши та оцінивши документи та матеріали, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що позивач 17.04.2019 легально виїхав з Афганістану до Таджикистану, де проживав протягом місяця, очікуючи отримання візи в Україну. 16.05.2019 позивач прибув в Україну повітряним транспортом, де в м. Києві протягом трьох місяців проживав у найманому житлі, після чого мав намір дістатись до Німеччини. 14.08.2019 був переданий прикордонною поліцією Угорщини у порядку реадмісії, за незаконне перетинання державного кордону з України в Угорщину без документів, що посвідчують особу. Після чого, 22.08.2019 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.08.2019 (згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень в апеляційному порядку не переглядалося) у справі № 303/5348/19 за позовом Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України позов задоволено, затримано із поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України на строк до 6 (шести) місяців, а саме до 14.02.2020 (а. с. 34-36).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.08.2019 (згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень в апеляційному порядку не переглядалося) у справі № 303/5355/19 за позовом Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України позов задоволено, примусово видворено за межі України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 37-39).

При цьому, зазначеними судовими рішеннями встановлено, що громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , 14.08.2019 незаконно, поза пунктами пропуску, в складі групи осіб, без документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону, перетнув державний кордон з України в Угорщину на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Лужанка», однак після незаконного перетину кордону був затриманий представника прикордонної поліції Угорщини та того ж дня, в пункті пропуску «Лужанка» Мукачівського прикордонного загону, на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб переданий на територію України у встановленому угодою порядку під час проведення прикордонно-представницької зустрічі. Своїми діями порушив статті 9, 12 Закону України «Про державний кордон України», про що свідчить копія протоколу про адміністративне затримання, протокол особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 15.08.2019 року, акт про приймання передавання особи від 14.08.2019 року. 15.08.2019 року начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу було затверджено рішення про примусове повернення з України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , яке він отримав.

Крім того, листом від 29.10.2019 № 58/2-2877 Управління Служби безпеки України в Закарпатській області повідомило ГУ ДМСУ в Закарпатській області, що за результатами здійснення перевірочних заходів встановлено, що громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 прибув в Україну не у зв`язку із побоюваннями стати жертвою переслідувань, а через бажання отримати матеріальні блага та гарантії соціального захисту країн Європейського Союзу. Під час слідування до однієї з країн ЄС, ОСОБА_1 протягом одного місяця перебував на території Республіки Таджикистан, очікуючи оформлення візових документів для в`їзду в Україну. В подальшому, втілюючи намір потрапити в Європу, 16.05.2019, використовуючи отриману у вітчизняній консульській установі за кордоном візу терміном дії до 27.06.2019, прибув на територію України авіарейсом «Стамбул-Київ», після закінчення дозволеного терміну перебування не виїхав за межі України, у період з червня по серпень 2019 року перебував на території України незаконно. За вказаний період часу ОСОБА_1 , розглядаючи територію України як транзитну, підшуковував шляхи незаконного пепеправлення до однієї з країн ЄС та не мав наміру звернутися із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 14.08.2019 ОСОБА_1 незаконно, поза пунктом пропуску, без документів, що посвідчують особу та дають право на перетин кордону, перетнув державний кордон України на ділянці відповідальності ВПС «Лужанка» Мукачівського прикордонного загону та був затриманий працівниками прикордонної поліції Угорщини (а. с. 114-115).

Суд, з огляду на встановлені судовими рішеннями у справах № 303/5348/19, № 303/5355/19 обставини, інформацію, викладену у листі Управління Служби безпеки України в Закарпатській області від 29.10.2019 № 58/2-2877, наявні в особовій справі документи, погоджується із доводами відповідача та третьої особи про те, що: твердження заявника, що саме викрадення сина змусило виїхати з країни походження, викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними; у разі повернення до Афганістану немає підстав вважати, що позивачу буде загрожувати ризик зазнати переслідувань; має місце невідповідність задекларованого наміру отримати статус біженця з огляду на незаконне знаходження в Україні протягом 3 місяців, незаконний перетин державного кордону та потрапляння до Угорщини, а також з огляду на перебування в Таджикистані та не звернення за захистом.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ ДМСУ від 26.12.2019 № 458-19 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, прийнятий відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень, обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення. При цьому, відповідачем та третьою особою були належним чином проаналізовані всі подані відомості про особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 10 Закону № 3671-VI, у зв`язку з тим, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З наведених вище підстав, у задоволенні взаємопов`язаних позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М.Валюх