Справа № 240/3364/20
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Житомир справа № 240/3364/20

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати усіх сум належних йому у день звільнення (невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки учасника бойових дій у сумі 26612,40 гривень);

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 по 19.02.2020 в сумі 292686,95 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем порушено його конституційні права на соціальний захист, за що настає відповідальність передбачена ст.117 Кодексу законів про працю України (виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), оскільки у день звільнення із військової служби йому не виплачено усіх коштів передбачених законодавством України.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу строк для подання до суду відзиву на позов.

На виконання вимог ухвали судді відповідач подав до суду відзив №1/547 від 07.04.2020 (а.с.28-31) в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач проходив військову службу в Збройних Силах України та мав статус військовослужбовця, а не працівника Збройних Сил України - цивільної особи, з яким укладається трудовий договір, а тому положення КЗпП України на спірні правовідносини не поширюються. При цьому, посилається на лист Міністерства соціальної політики України від 19.12.2019 № 1880/0/206-19.

28.05.2020 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми спеціального законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 , проходив службу у Збройних силах України та з 15.01.2015 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 15.02.2015 (а.с.6).

Відповідно до наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) № 194 від 16.05.2018 (а.с.10) позивач звільнений з військової служби у запас відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «ї» та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 155 від 11.07.2018 виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення з 03.08.2018.

Як свідчать матеріали справи, при звільненні Військова частина НОМЕР_1 не нарахувала та не виплатила позивачу компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за періоди з 2015 року по 2018 рік, передбачену Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що у свою чергу слугувало підставою для звернення позивача до військової частини, в якій проходив військову службу останній, із відповідною заявою, однак ОСОБА_1 отримав відмову відповідачач, мотивовану відсутністю підстав для такої виплати, у зв`язку із особливим періодом в Україні.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду із позовом, за результатами розгляду якого рішенням суду від 25.11.2019 адміністративний позов задоволено, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.08.2018, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.08.2018 та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 довідку-розрахунок про нараховану та виплачену компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.08.2018 .

На підставі рішення суду Військова частина НОМЕР_1 виплатила позивачу вказану компенсацію у розмірі 26612,40 грн, що підтверджується банківською випискою, яка міститься в матеріалах справи (а.с.18).

Позивач вважає, порушеними його конституційні права, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вказує наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до вказаного Закону Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення).

Пунктом 242 вказаного Положення передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Частиною 3 статті 24 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Втім, ні Законом № 2232-ХІІ, ні Положенням не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

В свою чергу слід звернути увагу на те, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

В той час, питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Так, згідно з ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Так, матеріалами справи підтверджується, а сторонами, які беруть участь у справі не заперечується, що позивача з 03.08.2018 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату м.Житомир.

Станом на момент виключення позивача зі списків Військової частини НОМЕР_1 (03.08.2018) компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учасника бойових дій позивачу не виплачувалася.

Натомість така виплата здійснена позивачу 19.02.2020 у розмірі 26612,40 грн, про що свідчить банківська виписка, на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 у справі 240/10431/19.

Однак, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, зокрема невчасне отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену учаснику бойових дій.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч.2 ст.9 Закону № 2011-XII).

Аналіз вищевикладених норм, дає підстави для висновку, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, оскільки, лише при невикористанні військовослужбовця додаткової відпустки здійснюється виплата грошової компенсації.

З огляду на викладене, слід відмітити, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій не є складовою грошового забезпечення (заробітної плати), внаслідок чого на вказану суму не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.

В свою чергу, предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій, яка не входить до структури грошового забезпечення військовослужбовців.

Отже, в контексті наведеного суд відмічає, що позовні вимоги щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені, зокрема невиплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2015 - 2018 роки є безпідставні, та такі, що не підлягають до задоволення.

Разом з тим, суд вважає за необхідне відмітити, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Так, при розмірі невиплаченої ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій - 26612,40 грн, позивач просить стягнути середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні у розмірі 292686,95 грн, що набагато перевищує розмір невиплаченої вчасно суми та не є співмірною такій виплаті.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

У задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст.255 КАС України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його складення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 03.06.2020.

Суддя О.В. Єфіменко