Справа № 826/11844/18
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О. та Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому ( з урахуванням заяви про зміну позовних вимог а.с.100)просив:

- визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови у видачі посвідчення інваліда війни;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації видати позивачу "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни -інвалід".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначав, що суд першої інстанції не застосував норми про обов`язкове залучення громадян до невоєнізованих формувань Цивільної Оборони, зокрема Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами, введеного в дію наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 06 липня 1975 № 90 та невірно застосував до спірних правовідносин Положення про цивільну оборону СРСР № 1111 та Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони СРСР та не розглянув в сукупності надані докази щодо того, що позивач входив до персоналу ЧАЕС та в обов`язковому порядку був переведений до складу ЦО для ліквідації наслідків на ЧАЕС.

Також, апелянт вказував, що відсутність в архіві ДПС «Чорнобильська АЕС» відомостей про обліковий склад невоєнізованих формувань ЦО не може звужувати права, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

01.06.2020 до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримав позицію суду першої інстанції.

З огляду не те, що учасники справи скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу, до закінчення встановленого судом десятиденного строку, який обраховується з моменту отримання копії даної ухвали, але не раніше, ніж з дня закінчення карантину, запровадженого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-Co V-2, колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи.

У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС, має відповідне посвідчення категорія І, є інвалідом ІІ групи безстроково із ступенем втрати працездатності 80%, причина інвалідності та захворювання пов`язані з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується довідкою серії КИЕ-1 №022081 Спеціалізованої радіологічної медико-соціальної експертної комісії Центру медико-соціальної експертизи м. Києва про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги.

14 липня 2018 року позивач через довірену особу звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації щодо надання копій документів на позивача, а саме: копію довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження та копію довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, на підставі якого видається "Посвідчення інваліда війни".

Відповідач листом від 20.07.2018 року №101-6372-03 відмовив позивачу у видачі посвідчення інваліда війни, мотивуючи свою відмову ненаданням документів, що підтверджують залучення позивача до складу формувань Цивільної оборони, а тому документи, які підтверджують статус позивача як особи на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" відсутні. Відповідно, правові підстави для видачі "Посвідчення інваліда війни" на підставі Порядку видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року №302- відсутні.

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернувся з даним позовом в суд.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог та зазначив, що обставини участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків, свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом №796-XII. Водночас, для набуття статусу інваліда війни, з підстав, встановлених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, однак докази, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відсутні.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII) учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

Стаття 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон № 3551-ХІІ) ветеранами війни визнає осіб, які брали участь у захисті Батьківщини чи бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Пункт 9 статті 7 Закону № 3551-ХІІ до інвалідів війни відносить осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Водночас, для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ), окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (стосовно позивача цей факт встановлено) Закон № 3551-ХІІ містить також обов`язкову умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 6 червня 1975 року № 90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року №1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт, згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Із наданих позивачем документів вбачається, що він у відповідності до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має відповідний статус і користується визначеними пільгами. Ці обставини свідчать про те, що на позивача, як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом № 796-ХІІ.

Листом від 06.12.82 року N 672с Всесоюзного промислового об`єднання по атомній енергетиці СОЮЗАТОМЕНЕРГО (м. Москва) "Про використання нормативних документів з питань захисту персоналу та населення у випадку аварії на АС" у п.5 роз`яснено, що ліквідація наслідків радіаційних аварій, включаючи МПА, може проводитися персоналом або у складі звичайної цехової структури, або структури цивільної оборони, на розсуд директора АС. Переведення роботи персоналу в структуру цивільної оборони є обов`язковим при виникненні гіпотетичної аварії на АС або введення періоду "Загальної готовності ЦО".

Відповідно до листа ДСП "Чорнобильська АЕС" від 13.09.2018 року №3290/18, який містить інфромацію, що відомості, які підтверджують факт залучення позивача до робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань цивільної оборони, та відомості про обліковий склад невоєнізованих формувань цивільної оборони в архів ДПС "Чорнобильська АЕС" відсутні.

Апелянт вказує на обов`язкове залучення громадян до невоєнізованих формувань Цивільної Оборони. При цьому, в обґрунтування вищевказаних доводів позивач посилається на Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони СРСР, затверджене наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 6 червня 1975 року № 90.

Відповідно до п. 24 розд. 3 Положення про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затверджене наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 6 червня 1975 року № 90 формування цивільної оборони можуть бути використані в мирний час для боротьби з масовими лісовими пожежами, ліквідацією наслідків стихійних лих, великих аварій і катастроф. Кількість цих формувань та їх загальна чисельність встановлюється радами міністрів союзних автономних республік, обласними виконкомами з врахуванням приблизного розрахунку створення невоєнізованих формувань.

Розробка штату та табелів формувань здійснюється у відповідності з доданої до положення організаційно-штатної структури формування та нормами оснащення (табелізації) цих формувань ( п. 31 розд.6 Положення).

Тобто, формування цивільної оборони створювались на базі підприємств, установ, організацій і навчальних закладів, згідно спеціально розробленого штату та табелю цих формувань.

При цьому, приписи вказаного Положення не містять норм, що до формувань цивільної оборони входили всі працівники підприємств, установ, організацій.

Проте, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав.

Ця обставина є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (п. 1 ч. 1ст. 9 Закону № 796-ХІІ).

За відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ немає.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 368/1131/1707, від 07 червня 2018 року у справі №377/797/17.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем до відповідача не були подані всі необхідні документи на підтвердження того, що він брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони, а тому не має права на встановлення статусу інваліда війни із видачею відповідного посвідчення.

А тому, колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржену відмову відповідач діяв в межах, на підставі та у спосіб, що передбачені нормами чинного законодавства.

Щодо тверджень апелянта про порушення судом першої інстанції визначених КАС України строків розгляду справи, то колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, лише якщо це призвело до неправильного вирішення справи, а визначені ч.3 вказаної статті КАС України обов`язкові підстави для скасування судового рішення в разі порушення норм процесуального права, в даному випадку відсутні.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а обставини справи повністю відповідають висновкам суду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст підписано 02 червня 2020 року.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді В.О.Аліменко,

Н.В. Безименна