Справа № 320/737/19
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/737/19 Суддя (судді) першої інстанції: Брагіна О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Собківа Я.М.,

суддів: Земляної Г.В., Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ДФС України у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 12.11.2018 року № Ф-144321-52 про сплату боргу у розмірі 15819,54 грн., який являє собою недоїмку з ЄСВ на таку ж суму.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року адміністративний позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем.

26 грудня 2018 року на адресу позивача надійшла вимога ГУ ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 року № Ф-144321-52, який утворився при несплаті недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15819,54 грн.

Згідно довідки № 7856 від 14.08.2003 року, виданої Броварською ОДПІ, ОСОБА_1 було знято з обліку платника податків 14.08.2003 року у зв`язку з ліквідацією за рішенням власника від 17.07.2003 року № 14575. Заборгованості по платежах до бюджету позивач не мала.

На думку позивача, порушення Броварською ОДПІ Київської області у 2003 року порядку зняття з обліку платників податків в органах державної податкової служби стало наслідком винесення ГУ ДФС незаконної вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Вважаючи вимогу протиправною, ОСОБА_1 оскаржила її до ДФС України.

Рішенням Департаменту адміністративного оскарження та судового супроводження ДФС України від 01.02.2019 року №5179/6/99-99-11-05-02-25 скаргу залишено без задоволення.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що жодна норма податкового законодавства не дозволяє контролюючому органу здійснювати нарахування єдиного внеску без проведення документальної перевірки саме в автоматичному режимі на рівні ДФС України, що за переконанням суду свідчить про здійснення такого нарахування не відповідачем, як уповноваженим на те органом, а засобами відповідного програмного забезпечення ДФС України, яка є центральним органом в системі органів доходів і зборів і не уповноважена нараховувати єдиний внесок платнику податків, який знаходиться на обліку в територіальному органі доходів і зборів. Беручи до уваги, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість нарахування позивачу єдиного внеску, що стало підставою для виникнення недоїмки у сумі 15819,54 грн., суд дійшов висновку про протиправність винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 № Ф-144321-52.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 року (далі Закон №2464-VІ), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Разом з тим, судом першої інстанції, при постановлені оскаржуваного рішення не було враховано наступного.

Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності" від 04.11.2011 року № 4014-VI установлено, що видані свідоцтва про сплату єдиного податку і патенти про сплату фіксованого податку на 2011 рік відповідно до Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва" та розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" є дійсними до отримання свідоцтва платника єдиного податку, передбаченого цим Законом, але не пізніше ніж до 1 червня 2012 року; суб`єкти господарювання, які були платниками єдиного податку відповідно до Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва" або фіксованого податку відповідно до розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян", а також юридичні і фізичні особи - підприємці, які були платниками інших податків і зборів, встановлених Податковим кодексом України, та прийняли рішення з 1 січня 2012 року перейти на спрощену систему оподаткування відповідно до норм цього Закону і відповідають вимогам статті 291 Податкового кодексу України, подають відповідну заяву не пізніше 25 січня 2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами 14.08.2003 року позивача, відповідно до Довідки про зняття з обліку платника податків № 7856 було знято з обліку платника податків.

Як вбачається з Рішення про результати розгляду скарги від 01.02.2019 року за № 5179/6/99-99-11-05-02-25, відповідач зазначає, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань дата державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 є 19.02.2019 року.

Відповідно до п.п.2 п.1 ст. 7 Закону України № 2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Разом з тим, частиною 2 п.п.2 п.1 ст. 7 вищевказаного закону передбачено, що у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що перебуваючи на загальній системі оподаткування та не здійснюючи підприємницьку діяльність (не отримуючи прибуток/дохід) ФОП не звільняється від обов`язку сплати єдиного внеску, мінімальний розмір якого не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 8 статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року №755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (далі - Закон №755-IV) фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до частини 4 статті 18 Закону №755-IV, для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається один з таких документів: 1) заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням; 2) ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв`язку з її смертю, визнанням її безвісно відсутньою або оголошенням померлою.

Зважаючи на те, що згідно з даними Єдиного державного реєстру діяльність позивача як фізичної особи - підприємця припинена лише 27.12.2018 року, а відтак зобов`язана була сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальних підставах.

Щодо посилання позивача на те, що згідно інформації про зняття з податкового обліку з 14.08.2003 року вона не перебуває на обліку у контролюючих органах, отже звільнена від сплати єдиного соціального внеску, колегія суддів не приймає його до уваги та вважає безпідставним, оскільки зазначена інформація не є підтвердженням припинення підприємницької діяльності позивача у 2003 році, та, відповідно, не скасовує обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку викладеним, апеляційна скарга Головного управління ДПС у Київській області підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Собків Я.М.

Суддя Земляна Г.В.

Суддя Черпіцька Л.Т.