Справа № 120/1563/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 червня 2020 р. Справа № 120/1563/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Управління Держпраці у Вінницькій області (вул. Магістратська, б. 37, м. Вінниця, 21050)

про: визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Управління Держпраці у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови відповідача про накладення штрафу № ВН7/1572/АВ/ТД-ФС від 04.03.2020 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 10.03.2020 року на його адресу надійшов лист з постановою відповідача № ВН7/1572/АВ/ТД-ФС від 04.03.2020 року про накладення штрафу, прийнятої на підставі Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17.07.2013 року та абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивач з вказаною постановою не погоджується, оскільки на момент розгляду справи, за наслідками якого й було прийнято оскаржувану постанову, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 року були внесені зміни до ч. 2 ст. 265 КЗпП України, згідно яких санкції за порушення трудового законодавства у 30-ти кратному розмірі мінімальної заробітної плати не діяли. З огляду на зазначене, постанова відповідача № ВН7/1572/АВ/ТД-ФС від 04.03.2020 року про накладення штрафу є незаконною. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 13.04.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів справи за порушення позивачем норм трудового законодавства, пов`язаних з прийняттям оскаржуваної постанови.

08.05.2020 року за вх. № 12678/20 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він не погоджується з позовними вимогами та обставинами, викладеними у позовній заяві. По суті спірних правовідносин повідомив, що з 03.01.2020 року по 17.01.2020 року проведено інспекційне відвідування позивача, у ході якого встановлено, що останній здійснює підприємницьку діяльність з найманим працівником без укладення трудового договору, оформлення наказу та повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу. З огляду на зазначене, 16.01.2020 року державним інспектором складено акт інспекційного відвідування № ВН7/1572/АВ про виявлене порушення. Приписом про усунення порушень № ВН7/1572/АВ/П від 22.01.2020 року зобов`язано позивача усунути виявлені порушення. Вказаний припис позивачем не оскаржувався, але недоліки усунені не були. 04.03.2020 року відповідач, розглянувши справу про накладення штрафу, на підставі акту інспекційного відвідування від 16.01.2020 року № ВН7/1572/АВ щодо додержання позивачем законодавства про працю прийняв постанову про накладення штрафу № ВН7/1572/АВ/ТД-ФС від 04.03.2020 року. Стосовно тверджень позивача, що внесені зміни до ст. 265 КЗпП України, якими зменшено розміри фінансових санкцій, а тому при вирішенні питання щодо застосування штрафу потрібно керуватися внесеними змінами, відповідач вказав на неприпустимість зворотної дії в часі нормативно-правових актів. Більш того, у тексті ЗУ «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» № 378-ІХ від 12.12.2019 року, який набув чинності 02.02.2020 року, відсутня вказівка про надання йому зворотної сили. В контексті цього, відповідач також зауважив, що інспекційне відвідування позивача відбулося у період з 03.01.2020 року по 17.01.2020 року, тобто до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» № 378-ІХ від 12.12.2019 року, яким внесені зміни. За таких обставин, на переконання відповідача, позовні вимоги задоволенню не підлягають. До відзиву на позовну заяву відповідачем надано до суду належним чином засвідчені копії матеріалів справи за порушення позивачем норм трудового законодавства, пов`язаних з прийняттям оскаржуваної постанови.

14.05.2020 року за вх. № 13104/20 позивачем через канцелярію суду подано відповідь на відзив, в якому останній акцентував увагу на тому, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Штраф, який був накладений на мене у розмірі 141 690 грн. 00 коп., є нічим іншим як відповідальністю за порушення трудового законодавства, яка законодавцем, на момент розгляду відповідачем справи про накладення штрафу, була зменшена до попередження, а тому, на переконання позивача, до нього має бути застосована санкція ст. 265 КЗпП України, яка діяла на момент розгляду справи.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

На підставі наказу «Про проведення інспекційного відвідування» № 2-О від 02.01.2020 року та направлення на проведення інспекційного відвідування № 02/04-03 від 02.01.2020 року відповідачем у період з 03.01.2020 року по 17.01.2020 року було здійснено інспекційне відвідування позивача, за результатами якого складено акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю № ВН7/1572/АВ про фіксування порушення позивачем положень ч. 1 ст. 21, ч. 1, 3 ст. 24, ст. 253 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» № 413 від 17.06.2015 року (далі - Порядок № 413), а саме: позивачем допущено до роботи найманого працівника ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом ФОП та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу.

На підставі вказаного акту відповідачем складено припис № ВН7/1572/АВ/П від 22.01.2020 року про усунення виявлених порушень.

Позивач вказаний припис підписувати відмовився, про що складено відповідний акт про відмову від підпису № ВН7/1572/АВ/П/ВП від 04.02.2020 року, тому його 23.01.2020 року було направлено рекомендованим повідомленням з описом на адресу позивача, яке отримано останнім згідно відомостей про відстеження відправлень за трекінговим номером з сайту «Укрпошти» 12.02.2020 року.

Листом від 23.01.2020 року за вих. № 349/04-04 відповідачем повідомлено позивача про розгляд справи про накладання штрафу.

За результатом розгляду вказаних матеріалів інспекційного відвідування, відповідачем 04.03.2020 року була прийняла спірна постанова № ВН7/1572/АВ/ТД-ФС про накладення штрафу у сумі 141 690 грн. 00 коп.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (далі - ЗУ «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності») заходи контролю здійснюються органами, зокрема, державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Згідно з п. 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

У відповідності до вимог п. 2 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823 (далі - Порядок № 823) заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

П. 5 Порядку № 823 передбачено, що підставами для здійснення інспекційних відвідувань, зокрема, є: рішення керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань, прийняте за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту; повідомлення посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин.

П. 16-19 Порядку № 823 визначено, що за результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю.

П 25 Порядку № 823 передбачено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування.

Як передбачено ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За правилами п. 6 ч. 1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На виконання ч. 3 ст. 24 КЗпП України Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» № 413 від 17.06.2015 року (далі - Порядок № 413).

За правилом, визначеним Порядком № 413, повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором […].

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 265 КЗпП України, в редакції, яка діяла на момент проведення інспекційного відвідування позивача, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

02.02.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» № 378-ІХ від 12.12.2019 року, яким внесені зміни до ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Згідно ч. 2 ст. 265 КЗпП України, в редакції, яка діяла на момент прийняття відповідачем спірного рішення, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч. 2 ст. 265 КЗпП України та ч. 2-7 ст. 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 (далі - Порядок № 509).

Згідно з п. 2, 3, 8 Порядок № 509 штрафи можуть бути накладені на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу. Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафів.

Системний аналіз норм свідчить, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю, у тому числі, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює Державна служба України з питань праці. За результатами інспекційного відвідування складаються відповідний акт, в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення. Заходи до притягнення до відповідальності за використання праці неоформлених працівників вживаються до винної особи незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого визначеним способом, та повідомлення відповідного органу виконавчої влади про його прийняття на роботу. Правовою підставою для застосування заходів відповідальності є, зокрема, встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору, який повинен бути зафіксований у складеному акті. Фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність за вчинення вказаного правопорушення. Санкція, яка застосовується у вказаному випадку, на момент проведення інспекційного відвідування позивача та на момент прийняття спірної постанови відповідачем була змінена.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок інспекційного відвідування позивача відповідачем виявлено порушення законодавства про працю (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору), за результатами якого складено акт та прийнято оскаржувану постанову, якою притягнуто позивача до відповідальності у вигляді штрафу у сумі 141 690 грн. 00 коп. Штраф на позивача накладено на підставі ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Суд зазначає, що позивачем не заперечується факт наявності, виявленого відповідачем порушення вимог законодавства про працю - фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. Між сторонами відсутні розбіжності щодо фактичних обставин справи.

Суть даного спору полягає у правомірності застосування відповідачем санкції, передбаченої ч. 2 ст. 265 КЗпП України, в редакції, яка була чинною на момент проведення ним інспекційного відвідування позивача, тобто на момент виявлення вказаного правопорушення.

Суд констатує, що на момент інспекційного відвідування та виявлення правопорушення (03.01.2020 року по 17.01.2020 року) ч. 2 ст. 265 КЗпП України діяла в редакції, якою була передбачена санкція у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення. Проте, на момент прийняття оскаржуваної постанови (04.03.2020 року) - після набрання чинності ЗУ "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 12.12.2019 року за № 378-ІХ, за те саме правопорушення встановлена інша санкція - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Вирішуючи питання про те, у якій редакції слід застосовувати ч. 2 ст. 265 КЗпП України під час притягнення позивача до відповідальності за порушення законодавства про працю, суд виходить з наступного.

Так, Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Відповідно до цього ж рішення Конституційного Суду України дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалася лише в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

У рішенні Конституційного Суду України від 19.04.2000 року № 6-рп/2000 зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

У рішенні від 02.07.2002 року № 13-рп/2002 Конституційний Суд України повторив раніше викладені положення попередніх рішень, зокрема те, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп), і не поширюється на правовідносини, які виникли й закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 року № 3-рп).

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Корецький та інші проти України» було зазначено, що навіть припускаючи, що положення закону було вірно розтлумачено судами та дане втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не лише вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до рішення КСУ від 29.06.2010 року № 17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідно до пп. 5.4 п. 5 рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

За загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило повинно надавати визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію лише на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Принцип незворотності дії в часі нормативно-правових актів знайшов своє закріплення і в ст. 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 1950 року, відповідно до якої нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом. Також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення. Ця стаття не є перешкодою для судового розгляду, а також для покарання будь-якої особи за будь-яку дію чи бездіяльність, яка на час її вчинення становила кримінальне правопорушення відповідно до загальних принципів права, визнаних цивілізованими націями.

Виходячи із суті ст. 7 згаданої Конвенції, дія принципу незворотності дії закону в часі знаходяться в площині кримінального права.

Однак Європейський суд з прав людини у своїй практиці все ж застосовує широкий підхід до дії принципу незворотності дії закону в часі шляхом більш широкого розуміння захисту прав і свобод людини та застосування принципу верховенства права, не обмежуючись кримінально-правовим підходом до дії принципу незворотності дії закону в часі, а розширюючи дію цього принципу в галузевому розрізі права. Досить часто такому широкому підходу може слугувати й тлумачення Судом гарантованих Конвенцією прав і свобод людини через застосування принципу предмету та мети Конвенції.

Метою Конвенції, як вказується в численних рішеннях ЄСПЛ, є захист індивідуальних прав людини, а також розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Крім того, часто Суд у своїх рішеннях посилається не лише на предмет і мету Конвенції, а застосовує для підсилення своєї позиції також слова її Преамбули про верховенство права у відповідності із Статутом Ради Європи.

У справі «Праведная проти Росії» від 18.11.2004 року російський місцевий суд при розгляді спору щодо порядку нарахування пенсії застосував наказ Міністерства праці РФ, виданий після прийняття рішення у справі, як підставу для перегляду власного рішення за нововиявленими обставинами. При цьому, якщо попереднє рішення винесено на користь позивачки, то в результаті перегляду вже на підставі цього наказу Мінпраці РФ у задоволенні її вимог було відмовлено. Оскільки ключовим питанням цієї справи було ретроспективне застосування відомчого некримінального нормативно-правового акту, що прямо не підпадає під дію статті 7 Конвенції, ЄСПЛ аналізував ситуацію, що склалася в контексті статті 6, яка гарантує право на справедливий суд. Суд одноголосно дійшов висновку, що це право було порушено.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006 року Суд нагадав, що ретроспективність цивільного законодавства категорично не заборонена нормами Конвенції і в даному випадку може бути застосована. Тим не менше, коли питання стосується ефективного засобу правового захисту, цей засіб правового захисту має існувати з достатньою мірою певності (див. Ухвала Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2002 року щодо прийнятності заяви Воробйової проти України). У зв`язку з цим Суд дотримується думки, що застосування зворотного в часі цивільного процесуального законодавства порушуватиме принцип правової визначеності й буде несумісним із нормами закону, якщо він позбавляє особу доступу до засобів правового захисту, які мали б бути ефективними згідно з положеннями п. 1 ст. 35 Конвенції.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Щокін проти України", а саме - в п. 56 Рішення зазначив наступне: ...відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Цим рішенням ЄСПЛ окреслив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу "якості закону". В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи мають застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві повинно тлумачитися на користь особи.

З огляду на зазначене, суд резюмує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню редакція ч. 2 ст. 265 КЗпП України, яка була чинною на час прийняття відповідачем оскаржуваної постанови, та якою встановлена відповідальність у формі штрафу у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Крім цього, у даному випадку, для юридичної відповідальності застосовується чинний закон чи інший нормативно-правовий акт, зокрема, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акту, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

За таких обставин, суд доходить висновку про протиправність постанови відповідача про накладення штрафу № ВН7/1572/АВ/ТД-ФС від 04.03.2020 року, відповідно про задоволення позовних вимог у цій частині.

Що стосується вимоги позивача про скасування постанови відповідача про накладення штрафу № ВН7/1572/АВ/ТД-ФС від 04.03.2020 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акту індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акту індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд задовольнив позовну вимогу про визнання протиправною постанову про накладення штрафу № ВН7/1572/АВ/ТД-ФС від 04.03.2020 року, відповідно позовна вимога щодо її скасування також підлягає задоволенню, як похідна.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані докази, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у сумі 2 102 грн. 00 коп.

Керуючись Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про зайнятість населення», Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» № 378-ІХ від 12.12.2019 року, Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 та ст. 2, 9, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Вінницькій області про накладення штрафу № ВН7/1572/АВ/ТД-ФС від 04.03.2020 року у сумі 141 690 грн. 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління Держпраці у Вінницькій області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2 102 грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Управління Держпраці у Вінницькій області (вул. Магістратська, б. 37, м. Вінниця, 21050)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 04.06.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна