Справа № 160/170/20
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2020-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року Справа № 160/170/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди за час вимушеного прогулу, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, в якому з урахування уточненої позовної заяви від 05.03.2020р. позивач просить:
- визнати дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік, та дії відповідача щодо виплати винагороди за період з 01.01.2019 року по 17.09.2019 року у меншому розмірі, ніж це встановлено діючим законодавством неправомірними;
- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за час вимушеного прогулу за період з 27.07.2013 року по 17.09.2019 рік.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що Указом Президента України від 4 листопада 2004 року вона була призначена строком на п`ять років суддею Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та постановою ВРУ від 9 вересня 2010 року обрана на посаду судці вказаного суду безстроково. Наказом в.о. голови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 139 к-тр від 17 вересня 2019 року на підставі рішень Верховного суду, було скасовано наказ № 28-К від 26 липня 2013 року про відрахування її зі штату суду , та зазначено про необхідність приступити до роботи 18 вересня 2019 року. Отже , у період з 27.07.2013 року по 17 вересня 2019 року вона не виконувала обов`язки судді у зв`язку з незаконним звільненням, а отже цей період є вимушеним прогулом, та відповідно має право на виплату суддівської винагороди за вказаний період. Позивач звернулась до ТУ ДСА Дніпропетровської області з заявою, в якій зазначила про вказані обставини та просила виплатити їй суддівську винагороду за час вимушеного прогулу, однак листом від 01.11.2019 року було відмовлено, з посиланням на те, що в резолютивній частині рішення Верховного Суду не було зазначено про зобов`язання ТУ ДСА України в Дніпропетровській області виплатити позивачу суддівську винагороду за час вимушеного прогулу. Таким чином, відмову відповідача щодо невиплати суддівської винагороди за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік, та виплату винагороди за період з 01.01.2019 року по 16.09.2019 року у меншому розмірі, ніж це встановлено діючим законодавством позивач вважає неправомірними.
Представником відповідача подано до суду відзив на позов в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечує, у задоволенні позову просить відмовити. Також, відповідачем зазначено, що сума суддівської винагороди позивача за час вимушеного прогулу за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік складає 1 263 830,91 грн. з урахуванням податків та зборів, а за період з 01.01.2019 по 17.09.2019рр. - 416769,69грн. з урахуванням податків та зборів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року прийнято до свого провадження вказану справу та згідно ч.2 ст.257 КАС України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою суду від 13.03.2020 року вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання на 08.04.2020р.
Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала заяву про проведення судового засідання без її участі.
Представник відповідача у відзиві на позов просила розглядати справу без їх участі.
Ухвалою суду від 08.04.2020р. відповідно до частини 9 статті 205 КАС України справу призначено до розгляду у письмовому провадженні на підставі наявних в справі доказів, за відсутності сторін.
Відповідно до пункту 3 Розділ VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній з 02.04.2020), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки розгляду адміністративної справи продовжуються на строк дії такого карантину.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Указом Президента України від 4 листопада 2004 року ОСОБА_1 була призначена строком на п`ять років суддею Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та Постановою Верховної Ради України від 9 вересня 2010 року обрана на посаду судді вказаного суду безстроково.
16 жовтня 2012 року Вища Рада Юстиції прийняла рішення № 1158/0/15-12 про внесення подання до Вищої Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судці Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.
Постановою Верховної Ради України від 23 травня 2013 року, ОСОБА_1 звільнена з посади судді Довгінцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у зв`язку з порушенням присяги судді.
Не погоджуючись з такими рішеннями Вищої Ради Юстиції та Верховної Ради України позивачка оскаржила їх до Вищого адміністративного суду України, який постановою від 28 лютого 2013 року у справі № П/9991/1182/12 та постановою від 28 серпня 2013 року у справі № П/800/376/13 у задоволенні позовних вимог відмовив повністю.
Не погодившись із рішенням Вищого адміністративного суду України позивачка подала до Європейського суду з прав людини заяву проти України.
З огляду на схожість заяви ОСОБА_1 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об`єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд Верховним Судом України прийнятих раніше судових рішень з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
Верховний Суд України постановою від 7 серпня 2017 року постанову Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року та постанову від 28 серпня 2013 року скасував, справу передав на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і зазначені справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Рішенням від 28 березня 2017 року Верховний Суд частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , визнав протиправним та скасував рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року №1158/0/15-12 в частині внесення подання до ВРУ про її звільнення з посади судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 22 листопада 2018 року залишила без змін вказане рішення від 16 жовтня 2012р.

12 березня 2019 року Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у справі № 800/339/17 (800/376/13) задовольнив позов ОСОБА_1 до Верховної Ради України, визнав протиправною та скасував постанову Верховної Ради України № 311 -VII від 23 травня 2013 року «про звільнення суддів» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судці Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.

Вказане рішення суду від 12 березня 2019 року Велика Палата Верховного Суду постановою від 21 серпня 2019 року залишила без змін.

Наказом в.о. голови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 139 к-тр від 17 вересня 2019 року на підставі вище вказаних рішень Верховного Суду, скасовано наказ № 28-К від 26 липня 2013 року про відрахування ОСОБА_1 зі штату суду, та зазначено про необхідність приступити до роботи 18 вересня 2019 року.

Також зазначеним наказом від 17 вересня 2019 року судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу ОСОБА_1 з 18 вересня 2019 року встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 40% від посадового окладу відповідно до штатного розпису.

ОСОБА_1 звернулась до ТУ ДСА Дніпропетровської області з заявою, в якій зазначила про вказані обставини та просила виплатити їй суддівську винагороду за час вимушеного прогулу з 26.07.2013 року по 17.09.2019 рік, з урахуванням приписів абз.7, 8 п.2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою КМУ від 08.02.1995р. №100.

Листом №2420/19 від 01.11.2019 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області повідомило позивача, що у резолютивній частині копії рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2019 року по справі № 800/3369/17 (800/376/13), не йдеться про зобов`язання ТУ ДСА України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за час вимушеного прогулу.

Відповідно розрахунку відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, сформованого з урахуванням приписів абз. 7-8 п.2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 та згідно Закону України «Про судоустрій і статус судців», загальна сума суддівської винагороди позивача за час вимушеного прогулу за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік складає 1263830,91грн. з урахуванням податків та зборів, що підтверджується Довідками ТУ ДСА України в Дніпропетровській області від 05.12.2019р. №Б-с-1317/1, №Б-с-1317/2, №Б-с-1317/3, №Б-с-1317/4, №Б-с-1317/5 та Довідкою №Б-с-243 від 10.02.2020р.

29 листопада 2019 року відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ТУ ДСА України в Дніпропетровській області з урахуванням наказу в.о. голови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 139 к-тр від 17 вересня 2019 року, яким судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу ОСОБА_1 з 18 вересня 2019 року встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 40% від посадового окладу відповідно до штатного розпису, здійснено нарахування та сплачено позивачу суддівську винагороду за період з 01.01.2019 по 17.09.2019рр., відповідно до розміру суддівської винагороди працюючого судді на відповідній посаді в зазначений період, та щомісячної доплати за вислугу років в розмірі 40% від посадового окладу відповідно до штатного розпису.

Загальна сума суддівської винагороди позивача за період з 01.01.2019 по 17.09.2019рр. без врахуванням податків, яка була нарахована та виплачена у листопаді 2019р. склала 345780,00 грн. (416769,69грн. з врахуванням податків), що підтверджується Довідкою-розрахунком №712/20 від 24.03.2020р. та зарплатним розрахунком за листопад 2019р.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (втратив чинність частково) та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (чинний), які визначають організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Суд зазначає, що визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Серед таких гарантій виділено: особливий порядок його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; недоторканність та імунітет судді; незмінюваність судді; порядок здійснення правосуддя, таємниця ухвалення судового рішення; заборона втручання у здійснення правосуддя; відповідальність за неповагу до суду чи судді; функціонування органів суддівського врядування та самоврядування; забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; право судді на відставку, а також окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, зокрема надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, а також від 4 грудня 2018 року №11-р/2018.

Так, відповідно до положень Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» від 1998 року, рівень винагороди за виконання суддями професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку і, таким чином, вплинути на їхню незалежність та неупередженість. Також у Рекомендаціях Комітету міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року №(94)12 та від 17 листопада 2010 року №(2010)12 передбачено, що кожна держава має забезпечити узгодженість між статусом, винагородою суддів і гідністю їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Тому суддівську винагороду необхідно розглядати і як «запобіжник» вчинення корупційних правопорушень суддями.

Відповідно до Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, термін повноважень суддів, їх незалежність, безпеку, відповідну винагороду, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Також ОСОБА_2 універсальна декларація про незалежність правосуддя від 1983 року установлює, що строк перебування суддів на посаді, їхня незалежність, соціальні гарантії, адекватна оплата і умови праці гарантуються законом і не можуть скорочуватися.

У пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Згідно з ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (тут і далі - Закон №1402, в редакції станом на 04.12.2018 року) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Щодо правомірності дій відповідача, які виразилися у відмові виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік, суд зазначає наступне.

Розглядаючи цю вимогу, суд констатує відсутність окремої процедури, передбаченої Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII чи Законом України "Про Вищу раду правосуддя" щодо виплати судді компенсації за вимушений прогул в разі його протиправного звільнення, тому застосуванню підлягають загальні норми трудового законодавства.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В даному спорі питання про поновлення позивача на посаді судді не вирішувалося. Разом з тим, враховуючи особливості інстанційної підсудності, встановленої Кодексом адміністративного судочинства України, спір щодо правомірності звільнення позивача з посади вирішувався Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у справі №800/339/17, рішенням якого від 12.03.2019 позов ОСОБА_1 задоволено та визнано протиправною та скасовано постанову Верховної Ради України від 23.05.2013 №311-VІІ, якою ОСОБА_1 звільнено з посади судді Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області у зв`язку з порушенням присяги судді.

Вказане рішення Велика Палата Верховного Суду постановою від 21 серпня 2019 року залишила без змін.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що при винесені рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте, у резолютивній частині рішення Верховного суду України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2019 року по справі № 800/3369/17 (800/376/13) не міститься посилання про зобов`язання ТУ ДСА України в Дніпропетровській області щодо виплати позивачу суддівської винагороди за час вимушеного прогулу.

З огляду на висновок суду, що з набранням законної сили рішенням Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №800/339/18 позивачу відновлено статус суді, враховуючи відсутність процедури поновлення судді на посаді в таких випадках, суд вважає, що позивач має право на стягнення з Територіального управління ДСА України в Дніпропетровській області як розпорядника бюджетних коштів щодо виплати суддівської винагороди середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.07.2013 (день наступний, за днем відрахування позивача зі штату суду) по 16.09.2019.

Розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватись субсидіарно, тобто в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №814/1901/16.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен здійснюватися відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки будь-яких інших нормативних актів, які регулюють розміри суддівської винагороди прийнято не було.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Відповідно до п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Абзацом третім пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

До матеріалів судової справи додано Довідки ТУ ДСА України в Дніпропетровській області від 05.12.2019р. №Б-с-1317/1, №Б-с-1317/2, №Б-с-1317/3, №Б-с-1317/4, №Б-с-1317/5 та Довідка №Б-с-243 від 10.02.2020р., згідно яких загальна сума суддівської винагороди позивача за час вимушеного прогулу за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік складає 1263830,91 грн.

Вказана сума розрахована відповідно до Порядку №100 та з врахуванням доплати за вислугу років в розмірі 30% та 40% відповідно.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу, стаття 18 Закону № 3477-IV визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду, тобто відповідно до статті 1 цього Закону - практику Суду та Європейської комісії з прав людини. Відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права яку елемент спільної спадщини держав-учасниць (справа Brumarescu v. Romania).

Одним із основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, передбачає, що закони мають бути чіткими і зрозумілими, закони не повинні бути суперечливими, а у випадку недостатньої чіткості чи суперечливості норм права вони мають тлумачитися на користь невладного суб`єкта. Іншим важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права».

Відповідно до абзацу дев`ятого частини першої статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV виконання рішення включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 вказаного Закону з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру, якими є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.

Таким чином, судом встановлено та не заперечується відповідачем, що заробітна плата за час вимушеного прогулу у період з 27 липня 2013 року по 31 грудня 2018 року позивачу не виплачена.

Таким чином, відповідач ухилився від прийняття рішень та вчинення дій, спрямованих на повне відновлення прав позивача, і тому суд повинен обрати ефективний спосіб захисту за наслідками визнання незаконним акта Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді та стягнути відповідні суми нараховані відповідачем за час вимушеного прогулу позивача. Іншого способу поновлення порушеного права особи на даний час національним законодавством не передбачено.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що належним способом захисту та відновлення порушених прав позивача слід визнати дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік та стягнути суддівську винагороду за час вимушеного прогулу за вказаний період у сумі 1263830,91грн.

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо виплати винагороди за період з 01.01.2019 року по 17.09.2019 року у меншому розмірі, ніж це встановлено діючим законодавством, суд зазначає наступне.

29 листопада 2019 року відділом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ТУ ДСА України в Дніпропетровській області з урахуванням наказу в.о. голови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 139 к-тр від 17 вересня 2019 року, яким судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу ОСОБА_1 з 18 вересня 2019 року встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 40% від посадового окладу відповідно до штатного розпису, здійснено нарахування та сплачено позивачу суддівську винагороду за період з 01.01.2019 по 17.09.2019рр., відповідно до розміру суддівської винагороди працюючого судді на відповідній посаді в зазначений період, та щомісячної доплати за вислугу років в розмірі 40% від посадового окладу відповідно до штатного розпису.

Згідно Довідкою-розрахунком №712/20 від 24.03.2020р. та зарплатним розрахунком за листопад 2019р., загальна сума суддівської винагороди позивача за період з 01.01.2019 по 17.09.2019рр. без врахуванням податків, яка була нарахована та виплачена у листопаді 2019р. склала 345780,00грн.

При цьому, суд не бере до уваги посилання позивача, що вказана сума розрахована із доплатою за вислугу років в розмірі 20%, оскільки згідно вказаної Довідки-розрахунку №712/20 від 24.03.2020р. вбачається, що такий розрахунок зроблено із врахуванням доплати у розмірі 40%.

Крім того, суд критично оцінює посилання позивача про неправильне нарахування суддівської винагороди за період з 01.01.2019 по 17.09.2019рр., оскільки будь-який розрахунок, який є вірним на її думку в обґрунтування даної частини позовних вимог до суду не надає.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, доводи позивача не знайшли свого підтвердження, проте відповідач під час нарахування суддівської винагороди позивачу за період з 01.01.2019 по 17.09.2019рр. діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, проте у супереч зазначеному, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині.

Згідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає за необхідне заявлений у справі позов задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (49070, м.Дніпро, пр.Дмитра Яворницького, 57, ) про визнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області суддівську винагороду на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік. в сумі 1263830,91грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (49070, м.Дніпро, пр.Дмитра Яворницького, 57, ) суму судового збору в розмірі 768,40грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова