Справа № 640/19701/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2020-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад та території України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та території України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 17.09.2019 № 353 К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Міністерство розвитку громад та територій України поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді директора департаменту з питань регіонального розвитку Міністерства;

- стягнути з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати звільнення 17.09.2019.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2019 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Міністерство розвитку громад та території України звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що постановлене із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 17.09.2019 № 353 К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 директора Департаменту з питань регіонального розвитку 17.09.2019 звільнено з займаної посади за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Даний наказ прийнято на підставі наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 04.02.2019 №12 «Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства», наказу від 28.02.2019 № 63К/ОС «Про введення в дію штатного розпису Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства на 2019 рік», та попередження Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 02.04.2019 про подальше вивільнення ОСОБА_1 .

Позивач, вважаючи своє звільнення незаконним, звернулась з даним позовом до суду першої інстанції за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачем була допущена протиправна бездіяльність під час процедури вивільнення позивача з посади, оскільки позивачу не пропонувалась інша рівноцінна посада державної служби. Також, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач була звільнена з посади з порушенням вимог частини 3 статті 40 КЗпП України, оскільки не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що листок непрацездатності серії НОМЕР_1 не може братись до уваги, як доказ тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , оскільки він неналежно оформлений. Також, апелянт зазначає, що позивач не повідомляла Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про те, що вона перебуває на лікарняному, чим порушила Закон України «Про державну службу» та Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною 3 статті 87 вказаного Закону передбачено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Відповідно до частини 3 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Так, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Судом першої інстанції було встановлено, що наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 04.02.2019 № 12 «Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства» затверджено та введено в дію з 22.02.2019 структуру апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

На виконання наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 04.02.2019 №12, наказом від 28.02.2019 № 63К/ОС «Про введення в дію штатного розпису Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства на 2019 рік» введено в дію з 01.03.2019 штатний розпис Міністерства на 2019 рік.

Внаслідок прийняття вказаних вище наказів, Департамент з питань регіонального розвитку скорочено та його функції передано Директорату регіонального розвитку, у складі якого утворено Головне управління з питань регіонального розвитку та збільшено штатну чисельність Директорату регіонального розвитку.

Одночасно судом першої інстанції встановлено, що гранична чисельність працівників Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, яка встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» з моменту прийняття згадуваної постанови змінено не було.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у Міністерстві фактично не відбулось скорочення чисельності або штату працівників, а мало місце перейменування органу, в якому працювала позивач.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про вивільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Так, як вірно було встановлено судом першої інстанції, позивач була попереджена про наступне вивільнення та їй запропоновано наступні посади: начальник відділу нормативно-методичного забезпечення в житловій сфері управління нормативно-методичного забезпечення Департаменту систем життєзабезпечення та житлової політики (на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника) оклад 12012 грн.; начальник відділу проектів будівництва щодо розбудови місцевої пожежної охорони та шкільних навчальних закладів Департаменту з питань проектування об`єктів будівництва, технічного реагування та науково-технічного розвитку з посадовим окладом 12012 грн.; начальник відділу збереження традиційного середовища та створення безбар`єрного простору Департаменту містобудування, архітектури та планування територій з посадовим окладом 12012 грн.; начальник відділу координації діяльності Держархбудінспекції та Атестаційної архітектурно-будівельної комісії Департаменту містобудування, архітектури та планування територій (на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника) оклад 12012 грн.; завідувач сектору економічних, договірних та трудових відносин у будівництві Управління ціноутворення, економіки та договірних відносин у будівництві з посадовим окладом 10572 грн; головний спеціаліст відділу фінансування регіональних, будівельних програм та розрахунків Фінансового департаменту з посадовим окладом у розмірі 9600 грн.; головний спеціаліст відділу фінансування програм житлово-комунального господарства Фінансового департаменту з посадовим окладом у розмірі 9600 грн.; головний спеціаліст відділу планування бюджетних програм, мережі та зведеної звітності Фінансового департаменту з посадовим окладом у розмірі 9600 грн.; головний спеціаліст відділу комунальної теплоенергетики управління інженерних систем Департаменту систем життєзабезпечення та житлової політики (на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника) з посадовим окладом 9600 грн; головний спеціаліст відділу державних програм та розвитку систем житлово-комунального господарства Департаменту систем життєзабезпечення та житлової політики (на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника) з посадовим окладом 9600 грн.; головний спеціаліст відділу економічного аналізу підприємств житлово-комунальної сфери Департаменту систем життєзабезпечення (на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника) з посадовим окладом 9600 грн.; головний спеціаліст відділу оцінки відповідності та з питань перегляду галузевих нормативних документів Департаменту з питань проектування об`єктів будівництва, технічного регулювання та науково-технічного розвитку (на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника) з посадовим окладом 9600 грн.; головний спеціаліст відділу проектів будівництва щодо розбудови місцевої пожежної охорони та шкільних навчальних закладів Департаменту з питань проектування об`єктів будівництва, технічного реагування та науково-технічного розвитку з посадовим окладом 9600 грн; головний спеціаліст відділу нормативно-методологічного забезпечення експертизи та перевірки визначення вартості об`єктів будівництва управління ціноутворення, економіки та договірних відносин у будівництві (на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника) з посадовим окладом 9600 грн.; головний спеціаліст сектору економічних, договірних та трудових відносин у будівництві управління ціноутворення, економіки та договірних відносин у будівництві з посадовим окладом 9600 грн; головний спеціаліст відділу взаємодії із засобами масової інформації з посадовим окладом 9600 грн; провідний документознавець відділу з питань моніторингу розвитку регіонів та впровадження інформаційних систем головного управління з питань регіонального розвитку Директорату регіонального розвитку з посадовим окладом 4790 грн; провідний документознавець загального відділу Департаменту адміністративно-організаційного забезпечення (на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника) з посадовим окладом 4790 грн; провідний інженер з комп`ютерних систем відділу технічного забезпечення Управління інформаційних технологій з посадовим окладом у розмірі 4790 грн; провідний інженер з комп`ютерних систем відділу захисту інформації та електронних сервісів Управління інформаційних технологій з посадовим окладом у розмірі 4790 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що більшість запропонованих позивачу вакантних посад передбачають для претендентів наявність освіти та спеціальних кваліфікаційних вимог, зокрема, посади: головний спеціаліст відділу взаємодії із засобами масової інформації; провідний інженер з комп`ютерних систем відділу технічного забезпечення управління інформаційних технологій; провідний інженер з комп`ютерних систем відділу захисту інформації та електронних сервісів Управління інформаційних технологій тощо. При цьому, позивач за освітою, кваліфікацією та досвідом роботи не може обіймати такі посади. Вказане свідчить про вчинення відповідачем формальних дій з метою дотримання вимог статті 49-2 КЗпП України.

Так, пунктом 6 статті 2 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII визначено, що рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Колегія суддів зауважує, що станом на момент попередження про наступне вивільнення позивач перебувала на посаді директора Департаменту з питань регіонального розвитку, однак їй запропоновано нижчі посади (начальник відділу, головний спеціаліст) та не запропоновано жодної рівнозначної посади, хоча відповідно до листа Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 10.04.2019 №7/23.2/5918-19 посада, зокрема, директора Департаменту систем життєзабезпечення та житлової політики була вакантна.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем статті 49-2 КЗпП України при прийнятті оскаржуваного наказу від 17.09.2019 № 353 К/ОС.

Також, відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії листка непрацездатності серії АДХ НОМЕР_2 , виданого ОСОБА_1 , остання у період з 16.09.2019 по 20.09.2019 (включно) була звільнена від роботи у зв`язку із хворобою.

Відповідно до пункту 1.4 наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» від 13.11.2001 № 455, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 за № 1005/6196, право видачі листків непрацездатності надається: лікуючим лікарям державних і комунальних закладів охорони здоров`я, лікуючим лікарям стаціонарів протезно-ортопедичних установ системи Міністерства праці та соціальної політики України, лікуючим лікарям туберкульозних санаторно-курортних закладів, фельдшерам у місцевостях, де відсутній лікар, а також на плаваючих суднах, лікуючим лікарям закладів охорони здоров`я незалежно від форми власності та лікарям, що провадять господарську діяльність з медичної практики як фізичні особи - підприємці.

Одночасно пунктом 1.9 названої вище Інструкції визначено, що листок непрацездатності (довідка) в амбулаторно-поліклінічних закладах видається лікуючим лікарем (фельдшером) переважно за місцем проживання чи роботи. У разі вибору особою лікуючого лікаря і лікувально-профілактичного закладу не за місцем проживання чи роботи документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність, видаються за наявності заяви-клопотання особи, погодженої з головним лікарем обраного лікувально-профілактичного закладу, або його заступником, засвідченої підписом та круглою печаткою лікувально-профілактичного закладу.

З огляду на викладене, доводи апелянта про те, що листок тимчасової непрацездатності, виданий позивачу державною науковою установою «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» державного управління справами, оформлено особою, яка не має такого права, є безпідставними.

При цьому, доводи апелянта про те, що позивач не повідомляла Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про те, що вона перебуває на лікарняному, чим порушила Закон України «Про державну службу» та Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», не беруться колегією суддів, оскільки жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язок працівника повідомляти про відкриття йому листка непрацездатності, а доказів встановлення такого обов`язку правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідачем не надано.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач була звільнена з посади з порушенням вимог частини 3 статті 40 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 17.09.2019 № 353 К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 », що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Частиною 1 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як зазначалось вище, позивача було звільнено з посади директора Департаменту з питань регіонального розвитку.

Водночас, станом на час вирішення справи в суді першої інстанції вказана посада була скорочена, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом відновлення порушених прав ОСОБА_1 є поновлення її на посаді, рівнозначній посаді директора Департаменту з питань регіонального розвитку Міністерства розвитку громад та територій України.

Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Міністерства розвитку громад та територій України від 22.11.2019 № 7/7.4/18607-19 середньоденний заробіток позивача становить 1 707, 48 грн, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу становить 34 149, 67 грн., чого не заперечується відповідачем в апеляційній скарзі.

В контексті вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що всі інші аргументи апеляційної скарги Міністерства розвитку громад та території України є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Більше того, доводи та аргументи Міністерства розвитку громад та території України зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновки суду першої інстанції і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою суду першої інстанції щодо обставин справи, які суд встановив у процесі її розгляду.

Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад та території України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 01.06.2020.