Справа № 127/11272/20
Суддя: Іщук Т. П.
Дата ухвалення: 2020-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/242/20
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

29 травня 2020 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Іщук Т.П., розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 до начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про визнання дій державного виконавця неправомірними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області в порядку адміністративного судочинства надійшла позовна заява ОСОБА_1 до начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про визнання дій державного виконавця неправомірними, зобов`язання вчинити дії

На виконання вимог приписів ч. 4 ст. 171 КАС України з`ясовуючи, після одержання позовної заяви, чи належить її розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності, судом ураховано наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема в спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлений інший порядок судового провадження.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене суб`єктивне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Як слідує з матеріалів адміністративного позову та змісту його прохальної частини позивач з посиланням на положення Закону України «Про виконавче провадження» фактично оскаржує неправомірні дії начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) щодо відмови в скасуванні тимчасових обмежень, застосованих державним виконавцем до позивача як боржника у виконавчому провадженні №58794771 з примусового виконання виконавчого листа №466/3591/14-ц, виданого 20.03.2019 на виконання рішення Шевченківським районним судом м. Львова від 23.06.2014 в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Отже, спірні правовідносини пов`язані з порядком звернення судових рішень до примусового виконання та відповідною діяльністю компетентних органів виконавчої служби, яка, як вважає позивач, в межах примусового виконання рішення по цивільній справі порушує його особисті немайнові права та інтереси, а тому даний спір не має ознак публічно-правового.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби врегульовано статтею 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (надалі - Закон).

Так, ч. 1 вказаної статті Закону визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий до документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.1 ст.74 Закону, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

У ч.2 ст.74 Закону закріплено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що при виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів ДВС, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Та відповідно якщо законом установлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС до суду, який ухвалив відповідне рішення, як це передбачено для виконання судових рішень, у такому випадку виключається юрисдикція адміністративних судів у такій категорії справ.

Цей висновок відповідає правовому висновку Великої Палата Верховного Суду, викладеному в постанові від 14.03.2018 (справа № 213/2012/16).

Слід також врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в п. 25 постанови від 05.12.2018 в справі № 279/2369/17, за змістом якої: юрисдикція спорів про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених на виконання судових рішень, залежить, зокрема, від суду, який видав виконавчий документ.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності державного (приватного) виконавця щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

При цьому, як відмітив Верховний Суд в постанові від 16.01.2019 (справа № 657/233/14-ц), в розумінні ст. 287 КАС України, оскільки порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, вчинених на виконання судових рішень, постановлених у порядку цивільного судочинства, передбачено у ЦПК України, у таких випадках виключається адміністративна юрисдикція.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Ч.1 ст. 448 даного Кодексу передбачено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Як вже зазначалось вище, за змістом позовних вимог та характером обґрунтованості даного адміністративного позову в ньому позивач, вказуючи на відсутність у нього заборгованості по сплаті аліментів, оскаржує відмову начальника виконавчої служби (лист ВДВС від 05.04.2020 за вих. №66248/15.26-25/17) у скасуванні обмежувальних заходів, які були вжиті державним виконавцем відносно нього на примусове виконання рішення суду у цивільній справі.

З огляду на все викладене, суд дійшов висновку, що позивач як сторона виконавчого провадження (боржник) має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державної виконавчої служби при виконанні рішення у цивільній справі про стягнення аліментів у порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Така позиція суду відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 05.12.2018 (справа № 279/2369/17) та від 14.11.2018 (справа № 820/4243/17).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом

У п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що фраза "судом встановленим законом" поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Занд проти Австрії" зазначив, що поняття "суд, встановлений законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

З огляду на викладене, зважаючи, що до суду поданий адміністративний позов, суд же не має можливості змінити категорію справи, а тому слід відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, одночасно роз`яснивши позивачу можливість звернення за захистом своїх прав та інтересів до суду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4, 19, 170, 171, 248, 256, 294, 295 КАС України,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про визнання дій державного виконавця неправомірними, зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає розгляду судом загальної юрисдикції за правилами цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачеві, що згідно з ч. 5 ст. 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: