Справа № 640/3830/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3830/20 Суддя першої інстанції: Літвінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом Міністерства освіти і науки України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року Міністерство освіти і науки України (далі - Позивач, МОН України) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відповідач, ВПВР Департаменту ДВС) про:

- визнання протиправною бездіяльності державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Медведєва О.В.;

- зобов`язання вчинити дії, а саме - скасувати постанови (від 21.01.2020 року ВП №60987579) про відкриття виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №400/2973/19, виданого 13.12.2019 року Миколаївським окружним адміністративним судом, у зв`язку з фактичним виконанням рішення у повному обсязі до відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2020 року позовну заяву повернуто на підставі п. 3 ч. 4 ст. 169 КАС України у зв`язку з тим, що остання підписана від імені МОН України особою, чиї повноваження діяти у порядку самопредставництва юридичної особи не підтверджені належним чином.

Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Свою позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, вірно вказавши на перелік документів, які підтверджують повноваження особи діяти у порядку самопредставництва суб`єкта владних повноважень, не врахував, що такі документи були надані Шилан Л.О. до позовної заяви. Наголошує, що оскаржуваною ухвалою фактично позбавлено Позивача права на судовий захист. Крім того, підкреслює, що суд не був позбавлений можливості залишити позовну заяву без руху до прийняття рішення про її повернення.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.06.2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції України просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд вірно зауважив, що для визнання особи такою, що діє у порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначено її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень) без додаткового уповноваження (довіреності). При цьому, на переконання Відповідача, такі відомості про особу мають бути обов`язково відображені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Викладене, на переконання Міністерства юстиції України, свідчить про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про неподання Шилан Д.О. доказів на підтвердження повноважень на звернення до суду з позовом від імені центрального органу виконавчої влади.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 27.02.2020 року суд першої інстанції повернув позовну заяву на підставі п. 3 ч. 4 ст. 169 КАС України як таку, що підписана особою, право якої на вчинення таких дій не підтверджено у встановленому законом порядку, з посиланням на те, що до неї не додано доказів про те, що Шилан Д.О. є адвокатом або може представляти МОН України у порядку самопредставництва з огляду на те, що в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості про Шилан Д.О. як про особу, яка може вчиняти дії від імені юридичної особи.

Однак з такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо відсутності можливості встановлення повноважень Шилан Д.О. діяти від імені МОН України у порядку самопредставництва, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно ч. 3 ст. 55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Тобто, процесуальний закон встановлює можливість участі у справі суб`єктів владних повноважень та юридичних осіб як у порядку самопредставництва, так і через представника.

При цьому, до суб`єктів владних повноважень процесуальний закон відносить, зокрема, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особа (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до пп. 19 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

У свою чергу пп. 11 п. 16-1 розд. XV «Перехідні положення» Конституції України передбачено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року (абзац перший пункту). Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюватиметься з 1 січня 2020 року (абзац другий пункту). Відповідні зміни до Основного Закону України набрали чинності 30.09.2016 року.

Отже, представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування у судах з 01.01.2020 року здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.

Судом апеляційної інстанції враховується, що відповідно до ч. 5 ст. 131-2 Конституції України законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Положеннями ч. 2 ст. 57 КАС України передбачено, що у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

Разом з тим, дана справа належить до окремої категорії термінових адміністративних справ, що не дає підстав стверджувати про можливість віднесення даної справи до справ незначної складності, перелік яких визначений приписами ч. 6 ст. 12 КАС України.

Поряд з викладеним, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що пунктом 11 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України врегульовані саме питання представництва. Про «самопредставництво» в Конституції України не йдеться, воно передбачено лише відповідними положеннями процесуальних кодексів.

Внесеними до КАС України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18.12.2019 року № 390-IX змінами розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень.

З аналізу змісту вже згаданої вище норми ч. 3 ст. 55 КАС України вбачається, що допуск особи до участі у справі та визнання належно вчиненими будь-яких інших з переліку передбачених ст. 44 КАС України процесуальних прав можливий за умови сукупної наявності обох цих умов. Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).

Так, судова колегія погоджується з твердженням Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що до позовної заяви не додано документів, які підтверджують статус Шилан Д.О. як адвоката.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження повноважень діяти від імені МОН України у порядку самопредставницта Шилан Д.О. було надано копії: наказу МОН України від 27.04.2018 року №221-а про призначення Шилан Д.О. на посаду головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи департаменту правового забезпечення (а.с. 8), Положення про відділ претензійно-позовної роботи департаменту правового забезпечення Міністерства освіти і науки України, затвердженого заступником Міністра - керівником апарату Гребою Р.В. 28.12.2016 року (далі - Положення; а.с. 9-11), Посадової інструкції головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи департаменту правового забезпечення Міністерства освіти і науки України, затвердженої державним секретарем Полянським П.Б. 03.05.2018 року (далі - Посадова інструкція; а.с. 12-14).

При цьому, зі змісту Положення випливає, що одним з основних завдань відділу претензійно-позовної роботи є представлення інтересів МОН України в судах (п. 2.1). У свою чергу, у Посадовій інструкції закріплено, що головний спеціаліст відділу претензійно-позовної роботи організовує претензійну та позовну роботу (пп. 1 п. 2.1), має право: представляти інтереси МОН України в усіх судах з усіма правами учасника процесу (пп. 1 п. 3.1); підпису процесуальних документів для здійснення належного представництва інтересів МОН України, а також подачі їх до суду (пп. 3 п. 3.1); засвідчувати вірність копій документів в межах повновжень (пп. 4 п. 3.1). Крім того, ні Положення, ні Посадова інструкція не містять застережень щодо необхідності додаткового уповноваження головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи на представництво інтересів МОН України.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що доданими до позовної заяви документа підтверджено повноваження Шилан Д.О. діяти від імені МОН України у порядку самопредставництва, у зв`язку з чим посилання суду на відсутність документально підтверджених відомостей про наділення Шилан Д.О. відповідними повноваженнями є помилковим.

Посилання суду першої інстанції на відсутність відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в якості підстави стверджувати про те, що повноваження Шилан Д.О. діяти від імені МОН України у порядку самопредставництва, судова колегія вважає помилковим з огляду на те, що процесуальним законом - КАС України передбачено альтернативний перелік обставин, що можуть підтверджувати право особи діяти від імені суб`єкта владних повноважень у порядку самопредставництва - закон, статут, положення або трудовий договір (контракт).

Крім того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на неоднозначність позиції Верховного Суду з даного питання. Так, наприклад, у постанові від 22.01.2020 року у справі № 520/9606/18 Верховний Суд наголошує, що відсутність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням відсутності таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд. Водночас, у постанові від 05.03.2020 року у справі № 640/10448/19, Верховний Суд, встановивши, що на підтвердження повноважень представника Міністерства юстиції України останнім, поряд з положенням про департамент, надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якому зазначено, зокрема, що особа є підписантом Міністерства юстиції України, також не допускає останнього до участі у справі з посиланням на приписи п. 11 Перехідних положень Конституції України та ч. 3 ст. 55 КАС України. Відмінність підходу щодо необхідності наявності в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації щодо особи, яка має представляти інтереси суб`єкта владних повноважень у порядку самопредставництва, прослідковується, зокрема, й в ухвалах Верховного Суду від 31.03.2020 року у справі № 200/1084/19 (не визнається необхідною), від 01.04.2020 року у справі № 160/8606/18 (визнається необхідною).

Судовою колегією враховується, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

У рішеннях від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини зазначив про порушення п. 1 ст. 6 Коневенції, яке виявилося в надто суворому тлумаченні внутрішніми судами процесуальної норми, що позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини об`єктивної можливості суду першої інстанції пересвідчитися у наявності у Шилан Д.О. повноважень діяти від імені МОН України у порядку самопредставництва та, відповідно, наявності в останньої права на підписання позовної заяви від імені Позивача, дають підстави для висновку, що передчасно постановлена оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Водночас судова колегія вважає за необхідне зазначити на помилковості посилання Апелянта на те, що суд першої інстанції не був позбавлений можливості залишити позовну заяву без руху з підстав невідповідності її вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України, оскільки приписи процесуального закону у чинній редакції передбачають один процесуальний наслідок подання позовної заяви особою, яка не має права її підписувати - повернення.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведених обставин у сукупності, а також зважаючи на те, що поверненню позовної заяви на підставі п. 3 ч. 4 ст. 169 КАС України обов`язково повинна передувати належна перевірка повноважень особи, яка підписала позовну заяву, необхідними документами та відомостями, судова колегія приходить до висновку про передчасність та помилковість постановлення оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про повернення позовної заяви було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 169, 242-244, 250, 308, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року - скасувати.

Справу направити до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 03» червня 2020 року.