Справа № 160/10950/19
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіГорбалінського В.В.
за участі секретаря судового засіданняСітайло О.В.
представник позивача представник відповідача Пасічна І.І. Грінченко І.І.
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просив, з урахуванням уточненої позовної заяви:
- визнати протиправними рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 виданий Молодогвардійським МВМ УМВС України в Луганській області 27 листопада 2000 року, РНОКПП: НОМЕР_1 ) з пенсії по інвалідності на пенсію за віком.
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити переведення ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 виданий Молодогвардійським МВМ УМВС України в Луганській області 27 листопада 2000 року, РНОКПП: НОМЕР_1 ) з пенсії по інвалідності на пенсію за віком з 26 липня 2018 року.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що йому було призначено пенсію по інвалідності внаслідок трудового каліцтва. Зазначає, що після призначення пенсії по інвалідності позивач продовжував трудову діяльність.
У 2018 році позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах. При розрахунку стажу для пенсії за віком відповідач не зарахував період знаходження на інвалідності на пільгових умовах у і пільгових розмірах, чим порушив його право на отримання пенсії за віком на пільгових умовах.
Ухвалою суду від 06.11.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
27.11.2019 року представником відповідача надано до суду письмовий відзив на позов, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що згідно наданих позивачем документів до загального страхового стажу можливо зарахувати 18 років 3 місяці, за Списком №1 шахтарі 10 років 4 дні, до періоду знаходження на інвалідності внаслідок трудового каліцтва можливо зарахувати 2 місяці 29 днів.
Час знаходження на інвалідності внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання з 2007 року неможливо зарахувати до загального трудового стажу, оскільки в наявній електронній справі відсутні оригінали довідок МСЕК.
28.01.2020 року представником відповідача надано до суду доповнення на позовну заяву зі зміною предмета позову, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримуючи позицію, викладену у відзиві на позовну заяву, та додатково зазначив, що відповідно до пункту 2.23 Порядку документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. Також представник відповідача заперечував проти стягнення з управління пенсійного фонду на користь позивача моральної шкоди, оскільки вважає недоведеними твердження позивача щодо спричинення посадовими особами пенсійного органу йому моральної шкоди.
29.01.2020 року на адресу суду від позивача надійшла письмова відповідь на відзив, в якій було підтримано позицію, викладену в позовній заяві, та зазначено, що відзив відповідача є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовують доводи, викладені в позовній заяві як підстави для задоволення позову.
18.02.2020 року представником відповідача надано до суду доповнення до відзиву на позовну заяву зі зміною предмета позову, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримуючи позицію викладену у відзиві на позовну заяву та доповненні на позовну заяву зі зміною предмета позову від 28.01.2020 року.
Ухвалою суду від 18.02.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, уточненій позовній заяві та у відповіді на відзив, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на письмовий відзив, доповнення на позовну заяву зі зміною предмета позову від 28.01.2020 року та доповнення до відзиву на позовну заяву зі зміною предмета позову від 18.02.2020 року, що містяться в матеріалах справи, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви просив відмовити.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07.12.2006 року з позивачем відбувся нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, про що свідчить акт спеціального розслідування нещасного випадку з тяжкими наслідками від 15.01.2007 року та акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом № 8 від 15.01.2007 року.
На підставі означеного, позивачу було призначено пенсію по інвалідності як особі з 2 групою інвалідності, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 27 липня 2007 року.
Також, як видно з матеріалів справи, статус позивача було змінено з особи з інвалідністю 2 групи на особу з інвалідністю 3 групи, у зв`язку з чим позивач продовжує отримувати пенсію по інвалідності третьої групи трудового каліцтва, що підтверджується довідкою № 826930 від 14.09.2017 року.
Згідно з відомостями трудової книжки позивача після призначення пенсії по інвалідності він продовжував працювати, що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_4 від 04.04.1989 року.
26.07.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про переведення пенсії з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, яка була зареєстрована за № 2031.
Листом від 01.08.2019 року за №5518/І-09 відповідачем було відмовлено позивачу в перерахунку (переведенні) пенсії, у зв`язку із відсутністю у позивача необхідного загального страхового стажу, а саме, відповідачем вказано, що період знаходження на інвалідності з трудового каліцтва з 2007 року неможливо зарахувати до загального страхового стажу позивача, оскільки в наявній електронній справі відсутні оригінали довідок МСЕК.
Позивач вважаючи таку відмову пенсійного органу незаконною та протиправною, звернувся із даною позовною заявою до суду.
Так, правомірність оскаржуваної відмови, винесеної ГУ ПФУ у Дніпропетровській області, є предметом розгляду даної адміністративної справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на цих роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 20 років.
При наявності стажу на підземних роботах менше 10 років у чоловіків і менше 7 років 6 місяців у жінок за кожний повний рік цих робіт пенсійний вік, встановлений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» знижується на 1 рік.
Відповідно до частини 5 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи зі шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах (статті 13 і 14).
Пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до страхового стажу для призначення пенсії за віком, а також до страхового стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.
Відповідна гарантія встановлена і положеннями частини 4 статті 9 Закону України «Про охорону праці», якою передбачено, що час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи зі шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і в пільгових розмірах у порядку, встановленому законом.
Отже, законодавством передбачено зарахування часу перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи зі шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах відповідно до статей 13, 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Втім, як встановлено судом, відповідачем не було зараховано період знаходження на інвалідності внаслідок трудового каліцтва з 2007 року.
Як видно з матеріалів справи, знаходження позивача на інвалідності внаслідок трудового каліцтва з 2007 року підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 2-20 CM № 076318 від 29 травня 2008 року, довідкою до акта огляду МСЕК серії 2-20 CM № 097481 від 26 березня 2009 року, довідкою до акта огляду МСЕК серії 2-20 CM № 136708 від 06 травня 2010 року, довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 514843 від 18 квітня 2011 року, довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ № 324111 від 19 квітня 2012 року, довідкою про визначення втрати професійної працездатності серії 12 ААА № 008562 від 09 квітня 2015 року, довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 152276 від 09 квітня 2015 року, довідкою про визначення втрати професійної працездатності серії 12 ААА № 015486 від 14 червня 2017 року, довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААА No 718572 від 14 червня 2017 року, випискою з акта огляду МСЕК серії 2-20 CM № 017422 від 24 квітня 2007 року, випискою з акта огляду МСЕК серії 2-20 CM № 076318 від 29 травня 2008 року, випискою з акта огляду МСЕК серії 2-20 CM № 097481 від 26 березня 2009 року, випискою з акта огляду МСЕК серії 2-20 CM № 136708 від 06 травня 2010 року, випискою з акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 514843 від 18 квітня 2011 року, випискою з акта огляду МСЕК серії 10 ААБ № 324111 від 19 квітня 2012 року, випискою з акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 413155 від 07 травня 2013 року, копією пенсійного посвідчення НОМЕР_3 , яке видане ОСОБА_1 , в якому зазначено вид пенсії інвалід ІІ групи, трудове каліцтво та розпорядженнями пенсійного органу, які підтверджують виплату пенсії позивачу, як інваліду ІІІ групи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі Порядок №637).
Так, абзацом 5 пункту 10 Порядку №637 встановлено, що документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів праці та соціального захисту населення або Пенсійного фонду та інші документи.
Отже, суд доходить висновку, що позивачем були надані усі необхідні документи до заяви про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком.
Крім того, суд окремо зазначає про таке.
Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (Порядок №22-1).
Пунктом 4.2 Порядку №22-1 передбачено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.
Також суд вказує, що у необхідних випадках посадовими особами територіальних органів Пенсійного фонду України надається допомога щодо одержання відсутніх у особи документів для призначення пенсії.
Означене вказує на те, що відповідача законодавцем не тільки наділено правом на перевірку відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а й покладено на нього пенвий обов`язок витребовувати в установленому законодавством порядку відомості, необхідні для здійснення покладених на органи пенсійного фонду завдань та допомагати особам, що звернулись за призначенням пенсії, в одержанні відсутніх у неї документів для призначення пенсії.
Також, суд вказує, що відповідачем не надано письмових доказів на спростування доказів наданих позивачем у підтвердження заявлених позовних вимог.
Крім того, суд звертає увагу, що відповідачем не заперечується факт статусу позивача, як інваліда ІІІ групи.
Таким чином, суд доходить висновку, що час знаходження позивача на інвалідності з 2007 року підлягає зарахуванню до пільгового стажу на посаді, яку обіймав позивач до встановлення інвалідності, для визначення права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах і у пільговому розмірі.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити переведення на пенсію за віком з 26.07.2018 року, суд вважає за потрібне зазначити таке.
Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відтак, суд доходить висновку, що відповідач в межах даної справи протиправно надав позивачу відмову з підстав, не передбачених діючим законодавством, а тому, враховуючи те, що позивач звернувся до відповідача із належною заявою про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком та всіма документами, передбаченими законодавством України, суд, обираючи ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, зобов`язує відповідача здійснити переведення ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за віком з 26.07.2018 року.
Щодо позовних вимог про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн. в рахунок стягнення моральної шкоди, суд вказує наступне.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Ст. 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.
В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивачем не зазначено будь-яких підстав.
Крім того, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.
При цьому, позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн., а також залишає вирішення даного питання на розсуд суду.
Позивачем має бути доведено, а судом оцінено наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.
Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви.
Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, судові витрати, підлягають розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позивних вимог.
Керуючись ст. ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Визнати протиправними рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 виданий Молодогвардійським МВМ УМВС України в Луганській області 27 листопада 2000 року, РНОКПП: НОМЕР_1 ) з пенсії по інвалідності на пенсію за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити переведення ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 виданий Молодогвардійським МВМ УМВС України в Луганській області 27 листопада 2000 року, РНОКПП: НОМЕР_1 ) з пенсії по інвалідності на пенсію за віком з 26 липня 2018 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, проте, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Повний текст рішення суду складений 02 червня 2020 року.

Суддя В.В. Горбалінський