Справа № 349/162/20
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
"03" червня 2020 р. справа № 349/162/20
м. Івано-Франківськ
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою від 12.02.2020 Рогатинський районний суд Івано-Франківської області відкрив провадження в цій адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Вказана ухвала Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 12.03.2020 року набрала законної сили.
07.04.2020 справа № 349/162/20 надійшла до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.
Ухвалою від 09.04.2020 Івано-Франківський окружний адміністративний суд залишив без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з невідповідністю вимогам статтей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано строк для усунення недоліків.
Враховуючи положення статті 30 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено не допускаються спори між адміністративними судами щодо підсудності, суд призначив розгляд справи на 26.05.2020 року з повідомленням заявника, Волинської митниці ДФС та Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби. В судовому засіданні 26.05.2020 року, у зв`язку зі зміною Волинської митниці ДФС на її правонаступника Волинську митницю Держмитслужби, оголошено перерву до 03.06.2020.
16.05.2018 через митний пост «Ягодин» Волинської митниці ДФС ОСОБА_1 ввіз на митну територію України автомобіль марки «FORD MONDEO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .
Вказана постанова в.о.начальника Волинської митниці ДФС від 05.09.2018 позивачем не оскаржувалася і набрала законної сили. Вказаний факт сторонами визнається.
03.12.2018 головний державний виконавець Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 57819742 з примусового виконання постанови в.о. начальника Волинської митниці ДФС Шелігацького Є.С. від 05.09.2018.
З метою здійснення митного оформлення ввезеного ОСОБА_1 на митну територію України автомобіля марки «FORD MONDEO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , та на виконання пункту 9-3 Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо ввезення транспортних засобів на митну територію України» позивачем сплачено 15.01.2019 усі належні митні платежі, в тому числі, добровільно сплачено до державного бюджету кошти в сумі, що дорівнює розміру 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн., що підтверджується копією електронної митної декларації № UA206030/2019/400496 від 17.01.2019 (а.с. 10), та квитанції ПН116 від 15.01.2019 року.
Щодо підсудності та порядку розгляду заявлених позовних вимог.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» передбачає, зокрема, й дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства між собою - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, суб`єктний склад та характер спірних матеріальних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Визначення юрисдикційності скарги (заяви) залежить від установлення судами таких обставин: чи вказана скарга є реалізацією учасником справи права на судовий контроль за виконанням судового рішення в конкретній справі, чи це є самостійним правом на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів, їх посадових осіб, виконавця чи приватного виконавця як суб`єктів, наділених владними повноваженнями при вчиненні виконавчих дій.
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;
1-1) судові накази;
2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;
3) виконавчих написів нотаріусів;
4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;
5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;
6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;
7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;
8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;
9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.
З огляду на зміст частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», необхідно розрізняти випадки звернення до суду зі скаргою в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (рішень, ухвал, постанов судів різних юрисдикцій) та в порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні рішень інших органів (постанов, наказів, ухвал та інших документів), які є виконавчими документами і підлягають примусовому виконанню відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому, гарантією прав фізичних осіб і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності органів, що здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів.
Суд звертає увагу на те, що при визначенні юрисдикційності справи, яка пов`язана із виконавчим провадженням, скаргою на рішення, дії чи бездіяльність органу державної виконавчої служби, приватного виконавця необхідно встановити, на підставі яких виконавчих документів здійснюється виконавче провадження.
Так, якщо виконавче провадження відкрито і примусове виконання здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України, а також судових наказів; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом, то заяви та скарги розглядаються судом, який видав рішення, що перебуває на примусовому виконанні.
Натомість, якщо примусове виконання здійснюється на підставі документів, виданих іншими органами, - такі заяви та скарги учасників виконавчого провадження розглядають у порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України (надалі КАС України).
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Так, частиною 1 статті 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
В свою чергу, частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Таким чином, Закон України «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Що стосується змісту вимог ОСОБА_1 , викладених в позовній заяві в редакції від 22.04.2020, та процесуального порядку її розгляду, то суд вказує на таке.
З огляду на такі доводи представника позивача, встановлені судом обставини, суд вказує на таке.
Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Тобто у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке порушує безпосередньо права чи обов`язки позивача. Тобто в порядку позовного провадження підлягають розгляду позовні заяви фізичних осіб щодо захисту порушених рішенням, дією чи без бездіяльністю безпосередньо їх прав, свобод або законних інтересів у сфері публічно-правових відносин. В сою чергу, відсутність спору, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.
В даному випадку, як встановлено судом вище, позивач не оспорює правомірність жодних рішень чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень: ні Волинської митниці, ні Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби. Отже, в даному випадку відсутній спір, що підлягає розгляду адміністративним судом в позовну провадженні.
В той же час, суд вважає, що було б помилковим зробити висновок про закриття провадження у справі в зв`язку з відсутністю спору між сторонами, з огляду на таке.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що право на ефективний засіб юридичного захисту Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
З огляду на численну практику Європейського суду з прав людини про те, що: права особи при здійсненні судового контролю у виконавчому провадженні підпадають під гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд; права особи щодо якої накладено адміністративне стягнення - під право на «мирне володіння майном», гарантоване статтею 1 протоколу 1 цієї ж Конвенції.
Отже, згідно з статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, зокрема щодо прав, визнаних статтею 6, статтею 1 протоколу 1 цієї Конвенції.
Частиною 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 7 КАС України передбачено що:
Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина 1);
У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права) (частина 7).
Суд зазначає, що визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, про що просить представник позивача в позовній заяві, за відсутності спору щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, є процесуальним питанням, яке розглядається в порядку судового контролю за виконанням виконавчого документа, в даному випадку постанови органу (посадової особи), уповноваженої розглядати справи про адміністративні правопорушення.
В частині 1 статті 374 КАС України передбачено право суду, який видав виконавчий документ, за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Також суд звертає увагу на те, що пунктом 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження» підлягає закінченню в разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Однак ні Кодексом адміністративного судочинства України, ні Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено норм, які б регламентували процесуальний порядок розгляду адміністративним судом заяви сторони виконавчого провадження про визнання виконавчого документа іншого органу (посадової особи) таким, що не підлягає виконанню.
Не відступаючи від свого переконання про те, що процесуальні норми повинні чітко дотримуватися, що забезпечує дотримання процесуальних прав осіб, гарантованих статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд проте вважає, що таке правозастосування має бути «розумним» - відповідати суті такого права, без надмірного формалізму - коли надається перевага формі над змістом. Протилежний висновок суду не відповідав би принципу верховенства права, оскільки позбавив би особу, в даному випадку заявника ОСОБА_1 , права на ефективний юридичний захист.
Щодо розгляду заявлених представником позивача вимог по суті, то суд вказує на таке.
Згідно з частиною 2 статті 374 КАС України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Відповідно до частини третьої статті 470 Митного кодексу України (надалі МК України) перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше ніж на десять діб, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Законом України від 08.11.2018 № 2612-VIII «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо ввезення транспортних засобів на митну територію України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; надалі - Закон № 2612-VIII), що набув чинності 25.11.2018, були внесені зміни до МК України, а саме до розділу XXI «Прикінцеві та перехідні положення» МК України, який було доповнено пунктами 9-2 та 9-3 такого змісту: «Тимчасово, протягом 180 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо ввезення транспортних засобів на митну територію України», митне оформлення транспортних засобів для їх вільного обігу на митній території України, що класифікуються за кодом товарної позиції 8703 згідно з УКТ ЗЕД та ввезені на митну територію України в період з 1 січня 2015 року до дня набрання чинності цим Законом і перебувають у митних режимах тимчасового ввезення або транзиту, здійснюється з виконанням митних формальностей відповідно до тимчасового порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ).
До набрання чинності тимчасовим порядком, визначеним абзацом першим цього пункту, митне оформлення транспортних засобів для їх вільного обігу на митній території України, що класифікуються за кодом товарної позиції 8703 згідно з УКТ ЗЕД, здійснюється в порядку, передбаченому законодавством».
Пунктом 9-3 «Прикінцеві та перехідні положення» МК України встановлено, що протягом 180 днів з дня набрання чинності Законом № 2612-VIII митне оформлення транспортного засобу, що класифікується за кодом товарної позиції 8703 згідно з УКТ ЗЕД та щодо якого не дотримані строки та умови (вимоги) митних режимів тимчасового ввезення або транзиту, здійснюється за умови сплати належних митних платежів та добровільної сплати до державного бюджету фізичною особою, яка є власником такого транспортного засобу або уповноважена розпоряджатися ним та декларує такий транспортний засіб для вільного обігу на митній території України, коштів у сумі, що дорівнює розміру п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Здійснення митного оформлення транспортного засобу з дотриманням умов, визначених абзацом першим цього пункту, звільняє осіб, відповідальних за дотримання строків та умов (вимог) митних режимів тимчасового ввезення або транзиту, від адміністративної відповідальності, передбаченої статтями 470, 481 та 485 цього Кодексу, за порушення митних правил стосовно транспортного засобу, щодо якого не дотримані строки та умови (вимоги) митних режимів тимчасового ввезення або транзиту.
Згідно з пунктом 11 Тимчасового порядку виконання митних формальностей під час здійснення митного оформлення транспортних засобів для їх вільного обігу на митній території України, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 року № 1077 (надалі - Тимчасовий порядок № 1077), сплата належних митних платежів, а також коштів у сумі, що дорівнює розміру п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, передбачених пунктом 9-3 розділу ХХІ «Прикінцеві та перехідні положення» МК України під час здійснення митного оформлення транспортного засобу, покладається на декларанта або на особу, уповноважену на це декларантом. Зазначені митні платежі та кошти сплачуються згідно з електронною митною декларацією, за якою здійснюється декларування такого транспортного засобу у митний режим імпорту (випуск для вільного обігу).
Митне оформлення транспортного засобу, щодо якого не порушені строки та умови (вимоги) митних режимів тимчасового ввезення або транзиту, здійснюється без сплати до державного бюджету коштів, передбачених пунктом 9-3 розділу XXI «Прикінцеві та перехідні положення» МК України у сумі, що дорівнює розміру п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до пункту 16 зазначеного Тимчасового порядку № 1077 завершення у встановленому порядку митного оформлення транспортного засобу у митний режим імпорту (випуск для вільного обігу) та добровільна сплата декларантом до державного бюджету коштів у сумі, що дорівнює розміру п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, звільняє осіб, відповідальних за дотримання строків та умов (вимог) митних режимів тимчасового ввезення або транзиту, від адміністративної відповідальності, передбаченої статтями 470, 481 та 485 Митного кодексу України, за порушення митних правил стосовно випущеного для вільного обігу транспортного засобу, щодо якого не дотримані строки та умови (вимоги) митних режимів тимчасового ввезення або транзиту.
Таким чином, оскільки Законом № 2612-VIII було передбачено спеціальну підставу звільнення від адміністративної відповідальності, передбаченої статтею 470 МК України за порушення митних правил стосовно транспортного засобу, щодо якого не дотримані строки та умови (вимоги) митних режимів тимчасового ввезення або транзиту, вказаний Закон у розумінні статті 58 Конституції України скасовує або іншим чином пом`якшує відповідальність особи, а тому має зворотну силу в часі.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.
Як встановлено судом з матеріалів справи, ОСОБА_1 здійснив митне оформлення транспортного засобу 17.01.2019, сплатив добровільний внесок в розмірі суми штрафу передбаченого статтею 470 МК України у період чинності пункту 9-3 розділу XXI «Прикінцеві та перехідні положення» МК України, який звільняє осіб, відповідальних за дотримання строків та умов (вимог) митних режимів тимчасового ввезення або транзиту, від адміністративної відповідальності, передбаченої статтями 470, 481 та 485 цього Кодексу, за порушення митних правил стосовно транспортного засобу, щодо якого не дотримані строки та умови (вимоги) митних режимів тимчасового ввезення або транзиту. Таким чином, позивачем виконано всі умови передбачені у абзаці першому пункту 9-3 розділу XXI «Прикінцеві та перехідні положення» МК України.
При цьому суд вважає той факт, що на час прийняття постанови від 05.09.2018 року Закон № 2612-VIII ще не набув чинності, не може бути підставою для висновку про те, що він не може бути застосований до обставин справи. На переконання суду, враховуючи мету прийняття Закону № 2612-VIII, цей закон, при дотриманні певний умов, скасував відповідальність для усіх осіб, які ввезли на територію України транспортні засоби у певний проміжок часу та які порушили термін їх вивезення, визначений статтею 95 МК України. Тому, з огляду на положення частини 1 статті 58, статті 61 Конституції України, дія цього Закону в частині звільнення від відповідальності безумовно повинна поширюватися на усю категорію визначених осіб, в тому числі й тих, яких вже було притягнуто до адміністративної відповідальності, а не лише тих осіб, які ще не були притягнуті до відповідальності до набрання чинності Законом № 2612-VIII. Інше тлумачення судом пункту 9-3 «Прикінцеві та перехідні положення» МК України в редакції Закону № 2612-VIII не відповідало б принципу верховенства права.
Пунктом 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Щодо розподілу судових витрат у справі.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Виходячи із змісту частини 2 статті 132 КАС України, суд повинен керуватися приписами спеціального закону при визначенні можливості зменшення, звільнення, розстрочення чи відстрочення сплати судового збору.
Так, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України Про судовий збір.
Суд звертає увагу на те, що Закон України Про судовий збір не передбачає сплату судового збору за подання до адміністративного суду заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
З огляду на вказане, суд дійшов висновку повернути ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Керуючись статтями 7, 132, 243, 248, 374 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У Х В А Л И В:
Заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її складання в повному обсязі, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили негайно після її підписання суддею, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.