Справа № 420/4568/19
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2020-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2020 р.м. ОдесаСправа № 420/4568/19

Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса 12 грудня 2019 року

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Яковлєва О.В.,

суддів Домусчі С.Д., Шляхтицького О.І.,

при секретарі Голобородько Д.В.,

за участі:

апелянта ОСОБА_1 ,

представника відповідача Бугаєнко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, яке розташоване у місті Миколаєві Басалаєвої Вікторії Анатоліївни, Державного бюро розслідувань України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - заступника начальника другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, яке розташоване у місті Миколаєві Шведчикова Костянтина Костянтиновича про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги в.о. директору Територіального управління Державного бюро розслідувань, яке розташоване у місті Миколаєві Басалаєвій Вікторії Анатоліївні, Державному бюро розслідувань України, а саме: визнання незаконними дії в.о. директора Територіального управління ДБР за фактом перебування на посаді заступника начальника другого слідчого відділу громадянина ОСОБА_2 без передбаченого ЗУ «Про ДБР» наказу; зобов`язання в.о. директора Територіального управління ДБР у м. Миколаєві ініціювати проведення службового розслідування за фактом систематичного зволікання заступником начальника другого слідчого відділу ОСОБА_2 своїх посадових обов`язків.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що є помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позивних вимог, так як ОСОБА_2 не є слідчим та не мав права розглядати подані позивачем заяви про вчинення злочинів.

При цьому, на думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно не враховано доводів позивача та надано перевагу наданим суб`єктом владних поясненням, що є порушенням принципу змагальності.

В свою чергу, відповідачем подано відзив на вказану апеляційну скаргу з якого вбачається, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволені позовних вимог, так як суб`єктом владних повноважень не порушено вимог законодавства у межах спірних правовідносин.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції, зокрема, встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_2 від 24 жовтня 2018 року, протоколу засідання конкурсної комісії № 2 від 17 серпня 2018 року № 38, рекомендації від 12 вересня 2018 № 01-2339, Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Миколаєві видано наказ від 24 жовтня 2018 року № 14-ос, відповідно до якого ОСОБА_2 призначено на посаду заступника начальника Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, за результатом конкурсу, починаючи з 26 жовтня 2018 року, з випробувальним терміном 6 місяців.

При цьому, 01 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся із запитом на інформацію до в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, яке розташоване у місті Миколаєві Басалаєвої В.А. щодо надання копію наказу директора ДБР в Україні про призначення громадянина ОСОБА_2 заступником начальника Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві.

В свою чергу, листом № 12/07-1105-19 від 13 лютого 2019 року ОСОБА_1 , зокрема, повідомлено, що працівників територіального органу призначає на посаду та звільняє з посад директор територіального органу Державного бюро розслідувань, а тому наказ директора Державного бюро розслідувань про призначення ОСОБА_2 на посаду не видавався.

Крім того, позивачем на адресу в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, яке розташоване у місті Миколаєві Басалаєвої В. ОСОБА_3 надіслано заяву, датовану 04 березня 2019 року, з вимогою провести службове розслідування за фактом порушення ОСОБА_2 вимог законодавства.

В свою чергу, не погоджуючись з фактом перебування ОСОБА_2 на посаді, а також бажаючи ініціювати службове розслідування, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так як суб`єктами владних повноважень не допущено порушень вимог законодавства у межах спірних правовідносин, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про Державне бюро розслідувань» визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 13 ЗУ «Про Державне бюро розслідувань», директор територіального органу Державного бюро розслідувань має право призначати на посади та звільняти з посад працівників відповідного територіального органу, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону.

Згідно ч. 3 ст. 14 ЗУ «Про Державне бюро розслідувань», на службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у цих підрозділах затверджуються Директором Державного бюро розслідувань. Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад, визначених у частині першій статті 10, частині першій статті 13 та частині першій статті 24 цього Закону, здійснюється за результатами відкритого конкурсу, що проводиться конкурсною комісією з проведення конкурсу на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань, положення про яку затверджує Директор Державного бюро розслідувань. Конкурс проводиться у порядку, затвердженому Директором Державного бюро розслідувань на основі Типового порядку проведення відкритого конкурсу, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Частиною 5 вказаної статті встановлено, що трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про Державне бюро розслідувань», з метою запобігання і виявлення правопорушень у діяльності працівників Державного бюро розслідувань в його складі діють підрозділи внутрішнього контролю, що підпорядковуються безпосередньо Директору Державного бюро розслідувань. Підрозділи внутрішнього контролю діють у складі центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЗУ «Про державну службу», за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 65 ЗУ «Про державну службу», підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Згідно ч. 1 ст. 68 ЗУ «Про державну службу», дисциплінарні провадження ініціюються суб`єктом призначення.

Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

При цьому, згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Колегією суддів встановлено, що позивачем оскаржено дії в.о. директора Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві, щодо перебування на посаді заступника начальника Другого слідчого відділу громадянина ОСОБА_2 без видання передбаченого ЗУ «Про Державне бюро розслідувань» наказу.

Крім того, позивач просить суд зобов`язати в.о. директора Територіального управління ДБР у м. Миколаєві ініціювати проведення службового розслідування щодо неналежного виконання заступником начальника Другого слідчого відділу ОСОБА_2 своїх посадових обов`язків.

В свою чергу, переглядаючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, з аналізу вищевикладених положень законодавства вбачається, що директор територіального органу ДБР має право призначати на посади та звільняти з посад працівників відповідного територіального органу.

В даному випадку, наказом Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві № 14-ос від 24 жовтня 2018 року, призначено ОСОБА_2 на посаду заступника начальника Другого слідчого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність будь-яких протиправних дій чи бездіяльності керівництва територіально управління ДБР, пов`язаних з перебуванням ОСОБА_2 на відповідній посаді.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що у наданій Територіальним управлінням ДБР відповіді № 12/07-1105-19 від 13 лютого 2019 року на запит позивача від 01 лютого 2019 року правомірно зазначено про відсутність наказу директора ДБР України щодо призначення ОСОБА_2 на посаду, так як такий наказ, відносно посади ОСОБА_2 , уповноважено видавати керівництво регіонального органу ДБР.

В свою чергу, щодо наявності у позивача суб`єктивного переконання про неможливість перебування ОСОБА_2 на відповідній посаді через його невідповідність останній, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, положеннями КАС України гарантовано право судового захисту кожній особі, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється суб`єктом владних повноважень.

При цьому, в контексті наведених приписів КАС України має значення не лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, але обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу особи.

Тобто рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень може вважатись таким, що порушує права і свободи особи, лише в тому разі, якщо таке рішення є юридично значимими, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи.

Між тим, колегія суддів зазначає, що суб`єктивне переконання позивача у некомпетентності та корумпованості ОСОБА_2 , не може свідчити про наявність порушеного права позивача суб`єктом владних повноважень (керівництвом Територіального управлінням ДБР).

В даному випадку, як зазначається самим позивачем, його права порушено ОСОБА_2 за наслідком розгляду його повідомлення про вчинення кримінального правопорушення з порушенням встановленого КПК України порядку.

Проте, колегія суддів зазначає, що позивач наділений правом оскаржити рішення, дії чи бездіяльність правоохоронних органів, пов`язаних з розглядом його повідомлення про вчинення кримінального правопорушення у встановленому КПК України порядку, якщо вважає, що вони вченні всупереч встановленого процесуального законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову у відповідній частині.

Щодо доводів позивача про необхідність проведення службового розслідування діяльності ОСОБА_2 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями законодавства, що регулювало порядок проходження служби у Державному бюро розслідувань, чинному на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено підстави, порядок призначення та проведення службових розслідувань.

Так, службове розслідування призначається письмовим наказом начальника, який вирішив розпочати процес перевірки дій працівника Державного бюро розслідувань на наявність ознак вчинення дисциплінарного проступку.

При цьому, повноваження приймати відповідні рішення про призначення службового розслідування є дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень, оцінка доцільності реалізації/не реалізації яких, не може надаватись судом у межах розгляду даної справи.

Вказані висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 07 травня 2020 року (справа №821/958/17).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складання повного судового рішення, відповідно до вимог ст. 243 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 03 червня 2020 року.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: С.Д. Домусчі

О.І. Шляхтицький