Справа № 140/4254/20
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року ЛуцькСправа № 140/4254/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Каленюк Ж.В.,

за участю секретаря судового засідання Шепталової А.П.,

позивача ОСОБА_1 , представників позивачів Нагурного Є.П., Москвичова С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання незаконними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач 1), ОСОБА_2 (позивач 2) звернулися з позовом до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Луцький районний відділ ДВС, відповідач) про визнання незаконними та скасування постанов від 03 березня 2020 року ВП №52373374 та ВП №52373322 про стягнення виконавчого збору в розмірі 112423,96 грн з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні постанови прийняті у межах виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів №721 та №722, виданих Луцьким міськрайонним судом Волинської області на підставі рішення цього суду від 22 грудня 2015 року у справі №161/13135/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк»), за яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1124239,63 грн на користь банку заборгованість за кредитним договором від 10 липня 2008 року №0201/0708/88-093 та 1218,00 грн судового збору на користь держави. Постановами державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 29 вересня 2016 року відкриті виконавчі провадження №52373374 та №52373322.

Разом з тим, відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав від 02 жовтня 2018 року №813, укладеного між первісним кредитором ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (далі - ТзОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс»), право вимоги до позивачів за кредитним договором та договорами забезпечення перейшло до останнього, а за договором від 02 жовтня 2018 року №02/10-18/2 - до ОСОБА_3 , який і став новим кредитором. Як стверджують позивачі, свої зобов`язання за кредитним договором перед новим кредитором ОСОБА_3 вони виконали 12 листопада 2018 року в добровільному порядку.

Позивачі вважають, що на момент виконання ними зобов`язань за виконавчими листами №721 та №722 виконавчий збір на підставі частини другої статті 27 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, підлягав стягненню тільки у випадку примусового виконання рішення. Однак матеріали виконавчих проваджень №52373374 та №52373322 не містять будь-яких підтверджень, що виконання рішення суду відбулося у примусовому порядку та на рахунок відповідача були перераховані кошти або такі кошти надійшли внаслідок примусового продажу майна позивачів. З наведених підстав вважають, що державний виконавець не мав підстав для винесення постанови про стягнення з них виконавчого збору, відтак такі є незаконними та підлягають скасуванню, а тому позов просили задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року позовну заяву після усунення її недоліків позивачами прийнято до розгляду, відкрито провадженні у справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи з урахуванням §2 глави 11 розділу ІІ Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив (а.с.73-76). В обґрунтування цієї позиції вказав, що 03 березня 2020 року головний державний виконавець Луцького районного відділу ДВС Будь С.Л. виніс постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №52373374 та ВП №52373322 на підставі заяви стягувача ОСОБА_3 , якою повідомлено про виконання рішення суду, та відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». У той же день на виконання вимог частини третьої статті 40 цього Закону винесено постанови про стягнення з боржників виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала примусовому стягненню, як це визначено частиною другою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діє з 28 серпня 2018 року. Зауважив, що добровільне виконання можливе лише тоді, коли боржник сплатив борг стягувачу до відкриття виконавчого провадження, а у даному випадку позивачі самі зазначають, що борг перед кредитором сплачено лише 12 листопада 2018 року, це при тому, що виконавче провадження відкрито ще 29 вересня 2016 року та з цієї дати розпочалося примусове виконання рішення суду.

Відповідач вважає, що постанови від 03 березня 2020 року ВП №52373374 та ВП №52373322 відповідають вимогам закону та з наведених підстав просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 02 червня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з даним позовом в частині позовних вимог, що стосується цього позивача, та одночасно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення без розгляду позову в частині позовних вимог про визнання незаконною та скасування постанови від 03 березня 2020 року ВП №52373374.

У судовому засіданні 01 червня 2020 року представник ОСОБА_1 та сам позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні 02 червня 2020 року позов підтримали, так само як і представник позивача Бавди ОСОБА_4 , посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві, а також просили зважити, що фактично державний виконавець не вчинив дій, які б призвели до стягнення боргу з боржників, та посилались на непропорційність суми виконавчого збору за таких обставин.

Присутній у судовому засіданні 01 червня 2020 року представник відповідача Будь С.Л. позовні вимоги заперечив з підстав, наведених у відзиві на позов, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні пояснення учасників справи (вступне слово), перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті, письмовими доказами, суд встановив такі обставини.

27 вересня 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до відділу державної виконавчої служби із заявами про примусове виконання судового рішення від 22 грудня 2015 року у справі №161/13135/15-ц про стягнення із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь АТ «Дельта Банк» боргу у сумі 1124239,63 грн за кредитним договором від 10 липня 2008 року №0201/0708/88-093 на підставі виконавчих листів цього суду від 22 лютого 2016 року №721 та №722 (а.с.113-114, 125-126).

Постановою старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будя С.Л. (далі держаний виконавець) від 29 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження №52373322 та №52373374 з виконання виконавчих листів боржниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно (а.с.112, 124).

02 жовтня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» укладено договір купівлі-продажу майнових прав №813, за яким до останнього перейшло право вимоги до боржників, майнових та фінансових поручителів, що виникли з кредитного договору від 10 липня 2008 року №0201/0708/88-093, договору поруки від 10 липня 2008 року та іпотечного договору згідно з додатком №1, укладених для забезпечення виконання зазначеного кредитного договору (а.с.102, 107). Водночас, відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав від 02 жовтня 2018 року №02/10-18/2 право вимоги до боржників, майнових та фінансових поручителів у вказаному обсязі перейшло від ТзОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» до ОСОБА_3 (а.с.103, 108-109).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2019 року у справі №161/13135/15-ц замінено стягувача у виконавчих провадженнях №52373322 та №52373374 ПАТ «Дельта Банк» на ОСОБА_3 (а.с.35-36).

24 лютого 2020 року постановами державного виконавця у виконавчих провадженнях №52373322 та №52373374 замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на ОСОБА_3 (а.с.97, 120), а 27 лютого 2020 року представник останнього звернувся із заявою про закінчення виконавчих проваджень про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду згідно з виконавчими документами у повному обсязі (а.с.19, 118).

03 березня 2020 року постановами головного державного виконавця Луцького районного відділу ДВС Будя С.Л. на підставі заяви стягувача та відповідно до пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі провадження №52373374 та №52373322 закінчено (а.с.28, 30). Також 03 березня 2020 року державний виконавець Будь С ОСОБА_5 з посиланням на частину третю статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанови про стягнення з боржника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виконавчих провадженнях №52373374 та №52373322 відповідно виконавчого збору у розмірі 112423,96 грн (а.с.5-6) та постанови про стягненню з боржника витрат виконавчого провадження (а.с.94, 117).

Вважаючи постанови від 03 березня 2020 року ВП №52373374 та ВП №52373322 про стягнення виконавчого збору такими, що порушують їх права, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» (Закон №1404-VІІІ, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року).

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Зазначеною нормою Закону №1404-VІІІ вказано на порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження».

З урахуванням пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VІІІ кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження має вчинятися (прийматися) на підставі того нормативно-правового акта, під час дії якого вона була розпочата.

Наведені норми суд бере до уваги у тому контексті, що виконавчі провадження №52373374 та №52373322 були відкриті 29 вересня 2016 року, тобто, до набрання чинності Законом №1404-VІІІ. На час прийняття постанов про відкриття виконавчого провадження діяв Закон України від 21 квітня 1999 року №606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі Закон №606-ХІV).

Суд також зазначає, що частиною другою статті 25, частиною першою статті 28 Закону №606-ХІV, чинного на час відкриття виконавчих проваджень №52373374 та №52373322, було встановлено, що державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. У разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення у строк, визначений державним виконавцем для добровільного його виконання, розпочиналося примусове виконання із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

У даних правовідносинах у встановлений державним виконавцем для добровільного виконання строк боржники не надали документального підтвердження виконання рішення. Про наслідки невиконання рішення у строк, визначений державним виконавцем для добровільного виконання, боржники були повідомлені.

Разом з тим, постанови від 03 березня 2020 року ВП №52373374 та ВП №52373322 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконавчого збору винесені державним виконавцем в період дії Закону №1404-VІІІ, тому така постанова має відповідати положенням цього закону.

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Приписами абзацу другого частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VІІІ, частини четвертої статті 27 №1404-VIII визначено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VIII (в редакції, чинній на час прийняття спірних постанов, тобто, станом на 03 березня 2020 року) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною другою статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. В такій редакції частина друга статті 27 названого Закону діє з 28 серпня 2018 року у зв`язку із набранням чинності Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» (далі Закон №2475-VIII).

Відповідно до частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VІІІ (в редакції Закону №2475-VIII) виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

З вказаних правових норм слідує, що виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, та його розмір становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, а не з фактично стягнутої суми, як вважає позивач. Стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому він одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

Як визначено частиною першою статті 13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.

Пунктом 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

У розглядуваному випадку виконавчі провадження №52373374 та №52373322 закінчено 03 березня 2020 року саме з цієї підстави.

Частиною першою статті 40 Закону №1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 40 цього Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, після зміни правового регулювання відповідно до Закону №1404-VIII стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання виконавчого документа. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору в порядку та розмірі, визначеному статтею 27 Закону №1404-VІІІ, є повернення виконавчого документа стягувачу згідно з пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону або закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1, 2, 4, 6, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору (не пізніше наступного робочого дня) з дня закінчення виконавчого провадження є те, що виконавчий збір не стягнуто. При цьому виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

Частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VІІІ встановлено виняток з правил, коли виконавчий збір не стягується з боржника. Відповідно до цієї норми виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

У даному випадку виконавчі провадження відкриті 29 вересня 2016 року. Подальші дії кредитора ПАТ «Дельта Банк» стягувача у виконавчому провадженні щодо укладення із ТзОВ «Фактор Плюс» договору купівлі-продажу майнових прав від 02 жовтня 2018 року та подальша зміна стягувача у виконавчому провадженні внаслідок укладення договору між ТзОВ «Фактор Плюс» та ОСОБА_3 свідчать про те, що судове рішення про стягнення заборгованості до цього часу не були виконані. Доказів фактичного виконання зобов`язань позивачі суду не надали, окрім повідомлення від 14 травня 2020 року за підписом ОСОБА_3 про припинення зобов`язань ОСОБА_1 як перед кредитором за кредитним договором від 10 липня 2008 року №0201/0708/88-093 (а.с.37). Про виконання зобов`язань ОСОБА_1 державний виконавець повідомлений заявою представника стягувача Бляшука С.В. від 27 лютого 2020 року (а.с.95, 118). До цього часу державний виконавець у межах обох виконавчих проваджень вчиняв дії, спрямовані на примусове виконання судового рішення, про що свідчать запити державного виконавця про інформацію про наявність будь-якого майна, зареєстрованого за боржником, постанови державного виконавця від 22 січня 2019 року про арешт майна боржника, постанови від 24 лютого 2020 року про арешт коштів боржника та про заміну сторони виконавчого провадження, постанова від 24 лютого 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП №52373322 (а.с.96-97, 110-111, 119-123).

Отже, положення частини дев`ятою статті 27 Закону №1404-VІІІ у спірних правовідносинах застосуванню не підлягають, а інших підстав для звільнення від сплати судового збору цей Закон у чинній її редакції не передбачає. Так само відсутні підстави для застосування положень частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VІІІ, якою визначено випадки, коли виконавчий збір не стягується.

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_3 звертався до Луцького міськрайонного суду Волинської області із заявою про визнання виконавчих листів, виданих у справі №161/13135/15-ц, такими, що не підлягають виконанню, проте ухвалою суду від 22 жовтня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено. При цьому суд встановив, що державним виконавцем за виконавчими листами про стягнення на користь банку заборгованості за кредитним договором та судового збору було відкрито виконавче провадження та вчинялися виконавчі дії, а визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконання, матиме наслідком невиправдане ухиляння боржником від сплати виконавчого збору, який передбачений статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.98-99).

Відтак, враховуючи, що виконавчі провадження закінчені за заявою стягувача від 27 лютого 2020 року про виконання рішення суду та виконавчий збір не стягнуто, то дії державного виконавця з винесення 03 березня 2020 року постанов про стягнення виконавчого збору одночасно із закінченням виконавчого провадження відповідають приписам частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII, а тому є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а визначення державним виконавцем виконавчого збору з суми, що підлягала примусовому стягненню, узгоджується з положеннями статті 27 Закону №1404-VIII.

Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі №520/9144/18 та враховуються при вирішенні цієї справи на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно з якою при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2020 року №480/3452/19, стягнення виконавчого збору за нормами Закону №1404-VІІІ в редакції Закону №2475-VIII є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

При цьому стаття 28 Закону №606-XIV, що була чинною на момент відкриття виконавчих проваджень, також передбачала, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Тобто, нею також були встановлені ті ж правила, що і частиною другою статті 27 Закону №1404-VІІІ в редакції Закону №2475-VIII. Відтак, позивачі мали усвідомлювати наслідки невиконання рішення суду у добровільному порядку та звернення виконавчих документів до примусового виконання органами державної виконавчої служби.

Крім того, суд вважає посилання позивачів на висновки щодо застосування норм права у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року №824/172/18-а та від 15 лютого 2018 року №910/1587/13 безпідставним, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається: періоди спірних правовідносин та норми, що їх регулюють, у наведених постановах інші (врегульовані редакцією Закону №1404-VІІІ до 28 серпня 2018 року). За приписами частини другої статті 27 Закону №1404-VIII (в редакції до 28 серпня 2018 року) розмір виконавчого збору міг бути встановлений залежно від суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, тоді як чинна редакція вказаної частини другої статті 27 цього Закону розмір виконавчого збору ставить у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Також не підлягають застосуванню до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14 травня 2020 року у справі №640/685/19, оскільки у цій справі виконавче провадження відкрите під час дії положень Закону №1404-VІІІ до 28 серпня 2018 року та у самій постанові про відкриття виконавчого провадження було зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий документ було повернуто на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону, але при цьому виконавчий збір стягнуто у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягала примусовому стягненню за виконавчим документом. Тобто, із зміною правового регулювання на момент відкриття виконавчого провадження та на час повернення виконавчого документа стягувачу погіршилося становище божника та оскільки виконавчий документ був повернутий за заявою стягувача, то існували умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору у зв`язку із поверненням виконавчого документа стягувачу, який міг бути пред`явлений до виконання заново.

У справі, що розглядається, виконавче провадження відкрите за інших умов правового регулювання, та закінчене на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VІІІ, тобто, за іншою нормою, а тому виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, відповідно до частини першої статті 40 цього Закону не може бути розпочате знову.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на встановлені обставини та з урахуванням наведених вище правових норм суд вважає доводи позивачів безпідставними, в той час як відповідач довів перед судом правомірність спірних постанов. Відтак, в задоволенні позову належить відмовити повністю.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову відсутні підстави для відшкодування позивачам судових витрат.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 268, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (43021, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка, 27а, ідентифікаційний код юридичної особи 35041407) про визнання незаконними та скасування постанов відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя Ж.В. Каленюк