Справа № 160/4023/20
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

02 червня 2020 року Справа № 160/4023/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) в місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу №33-о від 10.03.2020 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби; стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, -
13 квітня 2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу №33-о від 10.03.2020 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби; стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року клопотання ОСОБА_1 про витребування у Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби письмових доказів по даній справі - задоволено.
Витребувано у відповідача - Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби для огляду відповідні документи, а саме: наказ №1037-о від 11.12.2019 р.; наказ №33-о від 10.02.2020 р.; заяву про звільнення за ініціативою працівника у зв`язку з невиконанням суб`єктом призначення законодавство про працю від 21.02.2020 р.; заяву від 03.03.2020 р. про надання належним чином оформленого наказу про звільнення, довідки про роботу із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати, довідки про середній заробіток ОСОБА_1 .
Витребувано у відповідача - Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби для долучення до матеріалів справи довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 .
Відкрито провадження в адміністративній справі № 160/4023/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу №33-о від 10.03.2020 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби; стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позовної заяви в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу №33-о від 10.03.2020 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби; стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу шляхом заборони Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби вчиняти дії щодо свого припинення, заборони іншим особам, зокрема голові комісії з припинення або ліквідатору, яким на момент подання цієї заяви є ОСОБА_2 , вчиняти дії щодо припинення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, - відмовлено.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
Позивач - ОСОБА_1 зазначає, що остання працювала у Державній фіскальній службі України з 11.08.2016 р. по 18.03.2019 р., що підтверджується трудовою книжкою останньої, на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби. Як зазначає позивач, її посада відноситься до держслужбовців категорії «В».
18.03.2019 р. на підставі наказу №274-о від 14.03.2019 р. ОСОБА_1 була звільнена з посади з формулюванням у трудової книжці, а саме: «Звільнена з посади у зв`язку із зміною істотних умов праці п 6 ст. 36 КЗпП України, п. 6 ст. 83 ЗУ «Про державну службу»».
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.11.2019 року по справі № 160/3777/19 наказ №274-о від 14.03.2019 р. був визнаний неправомірним та скасований, а ОСОБА_1 була поновлена на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби та було зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.03.2019 р. по день фактичного поновлення на роботі.
Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби, на виконання рішення суду, видав 11.12.2019 року наказ №1037-о про скасування наказу №274-о від 14.03.2019 р. При цьому, як зазначає позивач, не забезпечив останню попереднім робочим місцем, та не виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 18.03.2019 року по день фактичного поновлення на роботі, тобто до 11.12.2019 року.
В результаті таких дій Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби позивач зазначає, що остання зрозуміла, що подальша робота в Офісі великих платників податків Державної фіскальної служби неможлива, відтак була вимушена 21.02.2020 р. написати заяву про звільнення за ініціативою працівника у зв`язку з невиконанням суб`єктом призначення законодавство про працю.
Так, наказом №33-о від 10.03.2020 р. ОСОБА_1 було звільнено з 13.03.2020 р. за власним бажанням за ст. 86 ЗУ «Про державну службу». В якості підстави звільнення була зазначена заява ОСОБА_1 .
Позивач вважає наказ №33-о від 10.03.2020 р. «Про звільнення ОСОБА_1 » протиправним, а звільнення ОСОБА_1 незаконним з підстав зазначених нище.
Відповідно до п.3 ст. 5 ЗУ «Про державну службу», дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
ОСОБА_1 дійсно 21.02.2020 р. було написано заяву про звільнення за ініціативою працівника у зв`язку з невиконанням суб`єктом призначення законодавство про працю, в якой, як зазначає остання, вона просила звільнити ОСОБА_1 з посади з 28.02.2020 р. у зв`язку з невиконанням Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби законодавства про працю, про що зазначити в наказі про звільнення та у формулюванні звільнення в трудової книжці, та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, на підставі ст. 44 КЗпП. В якості доказу невиконання Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби вимог трудового законодавства була зазначена постанова Третього апеляційного адміністративного суду у справі №160/3777/19.
Однак, як зазначає позивач, Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби не задовольнив заяву останньої, що підтверджується наступним, а саме: датою звільнення - в заяві остання просила звільнити з 28.02.2020 р., а фактично звільнена 13.03.2020 р.; формулюванням звільнення - в заяві остання просила звільнити її за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби вимог трудового законодавства, про що зазначити в наказі на звільнення та в трудової книжці, однак, як в наказі, так і в трудової книжці відсутній відповідний запис; невиплачено вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку.
На підставі викладеного вище, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що проведене Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби звільнення не відповідає бажанню ОСОБА_3 , що було висловлено в заяві від 21.02.2020 р.
Позивач з посиланням на п. 3 ст. 5 ЗУ «Про державну службу» та ст. 38 КЗпП, зазначає, що працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання, і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства, у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ст. 86 ЗУ «Про державну службу» та проводити на її підставі звільнення працівника.
При цьому, позивач зазначає, що, не зазначення у наказі від 10.03.2020 р. №33-о «Про звільнення ОСОБА_3 » та трудовій книжці бажаного формулювання звільнення «за власним бажанням у зв`язку з порушенням працедавцем трудового законодавства» перешкоджає отримувати з моменту постановки на облік як безробітної передбачену ст. 23 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» допомогу.
Відтак, Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби отримавши, як зазначає позивач від останньої заяву про звільнення від 21.02.2020 р., не задовольнив її, але все ж звільнив ОСОБА_1 за власним бажанням, самостійно перекваліфікував підстави звільнення та встановив власну дату звільнення. Це означає, що звільнення не було проведено на підставі заяви ОСОБА_1 .
22 лютого 2020 р. ОСОБА_1 на адресу Офісу ВПП ДФС направлено заяву про звільнення з посади, на підставі ч.3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, з мотивуванням «звільнення за власним бажанням, у зв`язку з порушенням уповноваженим органом виконання законодавства про працю, з виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку відповідно до ст.44 Кодексу законів про працю України.
Позивач просив звільнити її з 28 лютого 2020 р. Як стверджує остання, заява про звільнення надійшла до Офісу ВПП ДФС 27.02.2020 р., відповідно до трек-номеру з даних Укрпошти.
Повноважний представник відповідача, з посиланням на ст.6 та ст.19 Конституції України, якою визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією у межах і відповідно до законів України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи діють у межах повноважень та спосіб, визначені Конституцією та законами України, проходження особою державної служби здійснюється відповідно до вимог ЗУ «Про державну службу», та, як визначено, ст.5 ЗУ «Про державну службу» відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом зазначає, що останній не погоджується із твердженням ОСОБА_1 про те, що «підставою звільнення було невиконання суб`єктом призначення вимог законодавства про працю», оскільки це твердження спростовується обставинами справи.
Так, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.11.2019 р. по справі №160/3777/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, наказ №274-о від 14.03.2019 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », що виданий Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби визнано неправомірним та скасовано, ОСОБА_1 поновлено на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.
На виконання рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 28.11.2019 року по справі №160/3777/19 наказом Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 11.12.2019 року № 1037-о «Про виконання рішення суду» ОСОБА_1 » поновлено на роботі на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (м. Київ, вул. Дегтярівська, 11г).
Відтак, Офісом великих платників податків ДФС було виконано рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 28.11.2019 р. у справі №160/3777/19 та поновлено ОСОБА_1 на попередньо займану посаді, що підтверджується наказом ОВПП ДФС від 11.12.2019 р. №1037-о «Про виконання рішення суду», та відповідним записом в трудовій книжці позивача про поновлення на роботі, яким запис про звільнення від 18.03.2019 р. (запис про первинне звільнення ОСОБА_1 ) слід вважати недійсним.
Відповідно, підстава, вказана у заяві ОСОБА_1 , на звільнення відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням, у зв`язку з порушенням уповноваженим органом виконання законодавства про працю, з виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України» є неправомірною, а твердження останньої про «невиконання суб`єктом призначення вимог законодавства про працю» ОВПП ДФС вважає помилковим та безпідставним.
При цьому, позивачем не було дотримано вимог трудового законодавства та законодавства про працю, а було порушено норми ч.1 ст.86 ЗУ «Про державну службу» та ст.38 КЗпП України.
27.04.2020 р. повноважним представником відповідача, шляхом поштового зв`язку, було направлено на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду заяву від 27.04.2020 р. вх.№2559/20, в тексті якої зазначено наступне.
Відповідно до норм ст.257 КАС України, представник відповідача зазначає, що для повного і всебічного встановлення обставин у справі №160/4023/20 необхідним є її розгляд за правилами загального позовного провадження з огляду на вид позовних вимог та необхідність детального дослідження значного обсягу доказів.
При цьому представник відповідача зазначає, що останній заперечує проти розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження, оскільки зацікавлений в тому, щоб судове засідання відбулось за участю відповідача.
На підставі викладеного вище, повноважний представник відповідача просить суд розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження, у разі відмови у задоволенні заяви про розгляд справи за правилами загального позовного провадження розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін.
У відповідності до ч.4 ст.9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Відповідно до ч.2 ст.210 КАС України, з урахуванням змісту спірних правовідносин, обставин справи та зібраних у справі доказів суд під час розгляду справи по суті може змінити порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів, про що зазначається у протоколі судового засідання.
Відповідно до ч.3 ст.257 КАС України, при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Здійснивши системний аналіз зазначених вище норм чинного законодавства, суд зазначає, що останній наділений правом при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі за правилами спрощеного або загального позовного провадження враховувати як складність даної справи, так і необхідність з`ясування всіх обставин у такій справі.
Відтак, відкриття провадження у справі як за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін, так і позовного провадження є правом суду, а не обов`язком.
З урахуванням зазначеного вище, суд прийшов до висновку щодо необґрунтованості та безпідставності поданої повноважним представником відповідача заяви про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, та у разі відмови у задоволенні заяви про розгляд справи за правилами загального позовного провадження про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін, а отже відмовляє в його задоволенні, з викладенням тексту зазначеної заяви безпосередньо в тексті рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/4023/20, дотримуючись при цьому принципу процесуальної економії в адміністративному судочинстві та з урахуванням вимог ч.5 ст.243 КАС України.
Відповідач не згодний з аргументами, на які позивач спирається в позові та намагається перекрутити факти.
Так, відповідач не погоджується з тим, що «підставою звільнення було невиконання відповідачем законодавства про працю». Відповідач намагається представити виконання ним Постанови Третього апеляційного адміністративного суду по справі №160/3777/19, яку останній виконав тільки в частині поновлення мене на роботі але не в частині виплати мого середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, як відсутність з його боку порушення трудового законодавства.
Але виконання рішення суду є обов`язком відповідача, а сама постанова по справі №160/3777/19 є незаперечним доказом встановленого рішенням суду порушення з боку відповідача трудового законодавства, яке, як підставу на звільнення ОСОБА_1 вказала в своєї заяві від 21.02.2020 р.
Відповідач стверджує, що ОСОБА_1 не дотрималась вимог ч. 1 ст. 86 ЗУ «Про державну службу» та ст. 38 КЗпП України і не попередила відповідача про своє звільнення за 14 календарних днів.
Однак, позивач зазначає, що в заяві на звільнення остання спиралась на доказаний факт порушення відповідачем трудового законодавства, що надавало право звільнитись за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що зобов`язує працедавця звільнити працівника у строк, в який він вимагає.
Таким чином відповідач підтверджує, що провів звільнення ОСОБА_1 таким чином, не відповідає бажанню останньої, що було висловлено в заяві від 21.02.2020 р. Одночасно він самостійно змінив правову підставу розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , на що не мав права.
Таким чином відповідач у своєму відзиву підтвердив факти, на які, як зазначає позивач спиралась остання у позові та намагається представити свій обов`язок виконати попереднє рішення суду про її поновлення на роботі, як нівелюванні встановленого судом факту незаконного звільнення ОСОБА_1 . Інших аргументів відповідачем не надано.
З огляду на наведене позивач вважає, що мої позовні вимоги останньої повністю обґрунтовані, та підтверджені письмовими доказами та не спростовуються відповідачем.
Відповідно до ч.2 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у даній адміністративній справі, враховуючи п.3 Розділу VI «Прикінцеві положення», яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), приймається 02.06.2020 р.
Відповідно до ст. 229 КАС України, при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши в судовому засіданні докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено наступне.
Позивач - ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .
В матеріалах справи міститься копія трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , в якій визначено трудовий шлях останньої.
Відповідно до резолютивної частини постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 28.11.2019 р. у справі №160/3777/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі №160/3777/19 - скасовано та прийнято нову постанову про часткове задоволення позову.

Наказ № 274-о від 14.03.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 », що виданий Офісом великих платників податків державної фіскальної служби України - визнано неправомірним та скасовано.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.03.2019 р. по день фактичного поновлення на роботі.

В іншій частині позову відмовлено.

Зазначена вище постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 28.11.2019 р. у справі №160/3777/19 набрала законної сили 28.11.2019 р., що підтверджується відповідним написом на примірнику останньої.

Відповідно до наказу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 11.12.2019 р. №1037-0 «Про виконання рішення суду» скасовано наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 14.03.2019 №274-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді Головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з 19 березня 2019 року.

Встановлено ОСОБА_1 посадовий оклад відповідно до штатного розпису у розмірі 5110 грн. в місяць та підтверджено раніше присвоєне спеціальне звання - радник податкової та митної справи III рангу.

Управлінню фінансування, бухгалтерського обліку та звітності наказано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.03.2019 р. по день фактичного поновлення на роботі, відповідно до рішення постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 28.11.2019 р. по справі №160/3777/19.

21.02.2020 р. головним державним ревізором-інспектором відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції, управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби Овсієнко Антоніною Петрівною було написано на ім`я заступника начальника голови комісії з реорганізації Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби Ірині Коротковій та виконуючій обов`язки начальника управління по роботі з персоналом Чалій Н.М. заяву про звільнення за ініціативою працівника у зв`язку з невиконанням суб`єктом призначення законодавства про працю, в тексті якої позивач просила звільнити останню з 28 лютого 2020 р. з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції, управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби у зв`язку з невиконанням останніми законодавства про працю, про що зазначити в наказі про звільнення та у формулюванні звільнення в трудовій книжці ОСОБА_1 .

У заяві про звільнення за ініціативою працівника у зв`язку з невиконанням суб`єктом призначення законодавства про працю від 21.02.2020 р. ОСОБА_1 просила виплатити останній вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку останньої.

10.03.2020 р. Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби було сформовано відносно ОСОБА_1 наказ від 10.03.2020 р. №33-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким звільнено 13 березня 2020 року ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора - інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби за власним бажанням, ст. 86 ЗУ «Про державну службу».

Відповідно до ст.24 ЗУ "Про відпустки" виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в кількості 8 календарних днів за період роботи з 11.08.2019 р. по 13.03.2020 р. та за додаткову відпустку державного службовця в кількості 15 календарних днів за період роботи 18.07.2019 по 17.07.2020.

В тексті зазначеного вище наказу зазначено як підставу заяву ОСОБА_1 .

Правовідносини сторін, що виникають у сфері суспільних відносин, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних,

економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, загальних засад діяльності, а також статусу державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, правових засад і гарантій здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці, правових засад і гарантій здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці регулюються нормами ЗУ «Про державну службу», Кодексу законів про працю України тощо.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про державну службу», державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до ст.5 ЗУ «Про державну службу», Правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Особливості правового регулювання державної служби в системі правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.

На державних службовців поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції".

Відповідно до ст.83 ЗУ «Про державну службу», державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади";

9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених статтею 87-1 цього Закону.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Відповідно до ст.86 ЗУ «Про державну службу», державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Відповідно до ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Здійснивши системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства України та надаючи оцінку доводам сторін, як викладених в заявленій позовній заяві та відзиві до неї, суд виходить з наступного.

Посилання позивача щодо незаконності її звільнення з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, внаслідок того, як зазначає позивач - ОСОБА_1 : «не зазначення у наказі та у трудовій книжці бажаного формулювання мого звільнення за власним бажанням у зв`язку з порушенням працедавцем трудового законодавства», спростовується наступним.

На виконання рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 28.11.2019 р. у справі №160/3777/19 наказом Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 11.12.2019 р. №1037-о «Про виконання рішення суду» ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Зазначений вище наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 11.12.2019 р. №1037-о «Про виконання рішення суду» підтверджує факт виконання останнім рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 28.11.2019 р. у справі №160/3777/19.

Відтак, позивачем у відповідності до норм ст.72-77 КАС України не було надано належних та допустимих доказів що незаконного звільнення останньої з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, окрім зазначеного, що підставою звільнення було невиконання суб`єктом призначення вимог законодавства про працю, та невідповідності формулювання звільнення, а саме: «звільнити ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з 28.02.2020 р.

Щодо «формулювання звільнення» суд зазначає наступне.

П.1 ст.86 ЗУ «Про державну службу» визначено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Так, посилання позивача на той факт, що відповідач не задовольнив заяву останньої, в якій ОСОБА_1 просила звільнити її з посади саме 28.02.2020 р., а фактично звільнена 13.03.2020 р., та зазначення, що звільнення останньої не відповідає бажанню ОСОБА_1 не знайшло законодавчого обґрунтування.

Оскільки, нормою ст.86 ЗУ «Про державну службу» покладено на державного службовця попередити про звільнення суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Так, заява ОСОБА_1 , яка датована 21.02.2020 р. надійшла до відповідача 27.02.2020 р., що не заперечується як позивачем, так і представником відповідача, що, зважаючи на строк встановлений ст.86 ЗУ «Про державну службу», а саме: 14 днів, а в даному випадку складає 7 днів є менше строку встановленого чинним трудовим законодавством.

Відтак, наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 10.03.2020 р. №33-0, яким звільнено 13 березня 2020 р. ОСОБА_1 з головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби за власним бажанням, ст.86 ЗУ «Про державну службу» є прийнятим відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване зазначене вище рішення; своєчасно, що свідчить як про відсутність протиправного характеру оскаржуваного наказу, так і про факт відсутності порушення охоронюваних законом прав та інтересів позивача у публічно - правових відносинах з боку суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та з урахуванням приписів ч.2 ст.2 КАС України, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено вчинення дій суб`єктом владних повноважень - відповідачем необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій); упереджено; недобросовісно; нерозсудливо; без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані ці дії.

Натомість, відповідачем була доведена суду правомірність та обґрунтованість як вчинення дій щодо звільнення позивача - ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби саме 13.03.2020 р., так і винесення оскаржуваного наказу останнім.

Відтак, не встановивши протиправного характеру дій відповідача, не знайшовши підтвердження зазначеної протиправності у доказах, наявних в матеріалах справи, не встановивши наявності факту порушення прав позивача у публічно - правових відносинах з боку суб`єкта владних повноважень, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування наказу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, що виключає задоволення позовної заяви в цій частині позовних вимог.

Щодо позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби; стягнення з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд зазначає, що останні є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби №33-0 від 10.03.2020 р. «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Враховуючи відмову у задоволенні зазначеної вище позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби №33-0 від 10.03.2020 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служб, та стягнення з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу №33-о від 10.03.2020 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби; стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, слід відмовити в повному обсязі.

Вирішуючи питання про сплату судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу №33-о від 10.03.2020 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби; стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, та зважаючи на той факт, що позивач у відповідності до норм ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження на користь позивача судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Керуючись ст. ст. 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу №33-о від 10.03.2020 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби; стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова