Справа № 826/2521/16
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2020-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 року м. Київ № 826/2521/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Григоровича П.О., суддів Аблова Є.В., Шрамко Ю.Т., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Громадянина Ірану ОСОБА_1
до третя особаДержавної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві
провизнання протиправним та скасування рішення,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Ірану ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 1-16 від 22.01.2016 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання громадянина Ірану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2016 року (суддя Погрібніченко І.М.) відкрито провадження в адміністративній справі №826/2521/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.05.2017 прийнято справу №826/2521/16 до провадження суддею Григоровичем П.О. у зв`язку з закінчення повноважень судді Погрібніченка І.М.

Ухвалою від 12.07.2017 призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву.

Третя особа проти позову заперечує, підтримуючи при цьому позицію відповідача.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції до 15.12.2017, а рішення постановлене з урахуванням п. 10 частини першої Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві видано наказ №1087 від 08.12.2015, яким на підставі ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із правомірністю зазначеного наказу, позивач 14 грудня 2015 року звернувся до Державної міграційної служби України зі скаргою в якій просив скасувати наказ №1087 від 08.12.2015 та зобов`язати третю особу прийняти до розгляду заяву про визнання громадянина Ірану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскаржуваним рішенням від 22.01.2016 №1-16 відхилена скарга громадянина Ірану ОСОБА_1 від 14.12.2015 на наказ ГУДМС у місті Києві від 08.12.2015 № 1087 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення вмотивовано тим, що наказ третьої особи №1087 від 08.12.2015 є цілком правомірним, а отже скасуванню не підлягає.

При цьому, наказ третьої особи №1087 від 08.12.2015 позивачем не оскаржується.

Не погоджуючись із правомірністю рішення від 22.01.2016 №1-16 про відхилення скарги позивач звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон), центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 1 ч.1 ст.13 Закону визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку про те, що орган Міграційної служби може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у випадку існування рішень, якими такій особі вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як підтверджується матеріалами справи, під час розгляду відповідачем скарги позивача на рішення третьої особи про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем встановлено, що в квітні 2015 року позивач звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, яким просив визнати неправомірним та скасувати рішення від 04 лютого 2015 року № 60-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання особою біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.08.2015 № 826/6186/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.10.2015, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В рамках адміністративної справи №826/6168/15 судом встановлено наступне.

Побоювання повернення до Ірану обумовлені політичними причинами, оскільки він приймав участь у демонстраціях в Ірані в 2009 році, розповсюджував політичні агітаційні матеріали. Окрім того, позивач змінив релігію з ісламу на християнство, що перешкоджає йому повернутися та жити в країні свого походження.

Судом в рамках справи №826/6168/18 прийняті до уваги протоколи співбесід позивача.

Так зі співбесіди за 22 квітня 2013 року судом встановлено, що причиною звернення позивача до міграційної служби є бажання заявника отримати статусу біженця для того, щоб легально проживати на території України та знайти собі роботу. Тобто жодних причин, які пов`язані з побоюваннями за своє життя та здоров`я позивачем фактично не висловлено.

Жодних об`єктивних доказів, які свідчать про політичну та антиурядову діяльність у країні свого походження позивачем органам міграційної служби та суду не надано.

Тому доводи щодо переслідувань за політичними мотивами суд відхилив, як безпідставні та необґрунтовані.

Щодо релігійних притискань, то суд відхилив зазначені покликання позивача, оскільки ним не наведено у співбесідах загальновідомих для християн постулатів, зокрема, відносно кількості заповідей, особливостей звернень християн один до одного у свято Великодня; позивач вказує, що він нібито носить хрестик, але в судовому засіданні з`ясовано його відсутність у позивача. Вказане свідчить про наявність обґрунтованих сумнівів у суду про фактичну зміну релігії. Позивач маючи загальні знання відносно християнства фактично використовує їх в тій мірі, в якій необхідно йому отримати позитивне рішення відповідача відносно вирішення його заяви від 15.04.2013 № 54

Окрім того, у протоколі співбесіди позивач вказує, що жодних переслідувань за ознаками віросповідання він не зазнавав у країні свого походження, оскільки про зміну його віри ніхто не знав. В той же час в подальшому за текстом співбесіди позивач вже вказує про те, що про зміну його релігії знали його близькі друзі.

Поряд з цим позивач вказує у протоколі співбесіди, що якщо зміняться закону внаслідок яких йому не буде загрожувати кримінальна відповідальність він повернеться до країни свого походження, «забуваючи» при цьому релігійні обставини.

Вказане у сукупності свідчить про суперечливість доводів позивача щодо його переслідувань за релігійною ознакою, та наявність лише побоювань повернення до країни походження, які обумовлені кримінальною відповідальністю. Тому доводи відносно переслідувань за релігійною ознакою позивача суд відхилив як необґрунтовані та безпідставні.

Як вбачається зі змісту рішення суду Ісламської Республіки Іран позивача визнано винним у порушенні правил продажу алкоголю. Вказана вина визнана самим позивачем. Зазначені обставини підтверджені судом апеляційної інстанції, який вказує що позивач визнав себе винним у суді за порушення порядку продажу алкоголю.

У заяві від 15.04.2013 року № 54 позивач не вказує жодних побоювань за своє життя і здоров`я обумовлене виконанням покарання за судовим рішенням своєї країни походження.

У апеляційній скарзі позивач вказує на побоювання лише відносно перебування у в`язниці.

У матеріалах співбесід позивач не вказує жодних побоювань щодо відбування покарання за рішенням суду країни свого походження, зокрема в частині ударів батогом.

Поряд з цим позивач перебував в Україні протягом тривалого часу і не звертався про захист і підставою для звернення до органів відповідача є зміна курсу долара США внаслідок чого навчання позивача могло бути припиненим.

Вказане в сукупності дає підстави дійти суду до висновку, що суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним, а тому жодних суб`єктивних факторів наявності побоювання за своє життя та здоров`я, які обумовлюють неможливість повернення заявника до Ірану позивачем відповідачу у заяві від 15.04.2013 року № 54 та матеріалах співбесід не заявлено.

Окрім того, в рамках справи №826/6168/18 встановлено, що позивач, знаючи про покарання визначене судом, повертався до країні свого походження з метою проведення пластичної операції та обставин переживань матері.

В той же час, як зазначає відповідач, при повторному зверненні до органу міграційної служби, заявником не було повідомлено нових умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, окрім тих, оцінка яким вже була надана судом в рамках справи №826/6168/18.

Окружний адміністративний суд міста Києва погоджується з такими доводами відповідача, адже як вбачається зі змісту Анкети позивача (а.с.56 том 1), причиною в`їзду в Україну зазначено побоювання за власне життя і здоров`я через релігійні переконання.

Надана представником позивача не засвідчена копія перекладу рішення Суду Ісламської Республіки Іран стосовно позивача (а.с.83-84 том 1) відхиляється судом як належний доказ існування об`єктивних побоювань у позивача за своє життя і здоров`я в країні походження, адже оцінка даним обставинам також вже була надана судом в рамках справи №826/6168/18.

На підставі викладеного, враховуючи, що в повторній заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження, суд погоджується з доводами відповідача, викладеними в спірному рішенні, внаслідок чого підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись статтями 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя П.О. Григорович

Судді Є.В. Аблов

Ю.Т. Шрамко