Справа № 320/6146/19
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6146/19 Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Земляної Г.В., Файдюка В.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення компенсації,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 74 235,21 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач має звання підполковника, 29.12.2017 звільнений з посади заступника керівника польотів центру організації повітряного руху служби аеронавігаційного обслуговування Дніпропетровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з вислугою 27 років 03 місяці 07 днів, що підтверджується довідкою від 03.01.2018 № 1-26.3-2/3 виданою ДП "Украерорух".

Також відповідно до довідки ДП "Украерорух" від 03.01.2018 № 1-26.3-2/3 розмір грошового забезпечення позивача на момент звільнення становив - 23 342,00 грн.

У зв`язку з відмовою відповідача виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільнені, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду для захисту свої порушених прав.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2018 у справі № 820/457/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме визнано протиправною бездіяльність Держаного підприємства обслуговування повітряного руху України щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 315 117,00 грн., стягнено з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь позивача заборгованість з виплати одноразової грошової допомоги при звільнені у розмірі 315 117,00 грн., у задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

06.04.2019 відповідач виплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільнені.

24.07.2019 звернувся до ДП "Украерорух" із заявою про виплату компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі - 74 235,21 грн.

Листом від 07.08.2019, № 1-24.2/4635/19 відповідач відмовив у виплаті коштів у зв`язку з відсутністю на це правових підстав, оскільки передбачені трудовим законодавством норми про оплату праці і порядок вирішення відповідних спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Позивач вважаючи таку відмову протиправною, звернувся до суду з адміністративним позовом.

Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII та Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113 цс16 Верховний Суд України зазначив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини, а за відсутності такого закону суд виходить із Конституційних принципів і загальних засад права.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати "№ 95, ратифікованої Україною 30.06.1991, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або коли не має такого законодавства, угод чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю (Постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі за №21-389а13), суд дійшов висновку, про застосування до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України, які регламентують порядок стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку (надалі - КЗпП України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 19.04.2018 у справі № 806/1183/16.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи.

Про нараховані суми, що належать працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити суму, яка не є спірною.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2018 у справі № 820/457/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме визнано протиправною бездіяльність Держаного підприємства обслуговування повітряного руху України щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 315 117,00 грн., стягнено з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь позивача заборгованість з виплати одноразової грошової допомоги при звільнені у розмірі 315 117,00 грн., у задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено. Відповідач виплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільнені лише 06.04.2019.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачу на підставі ст. 117 КЗпП України, має бути виплачений середній заробіток за час затримки повного розрахунку.

Відповідно до п. 2 порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Як вбачається з матеріалів справи, грошове забезпечення позивача за останні 2 місяці перед звільненням становило 46 684 грн. З урахуванням календарних днів у жовтні та листопаді 2017 року - 61 день, середньоденний заробіток становив 765,31 грн.

Період затримки становить з 31.12.2017 (день наступний за днем звільнення) по 06.04.2018 (день виплати позивачу одноразової грошової допомоги) в календарних днях - 94 дні. Таким чином середній заробіток за час затримки виплати позивачу одноразової грошової допомоги за 94 дні становить - 71 936,14 грн (765,31 грн х 94 днів).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 ст. 77 КАС України).

За наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, але із помилковим розрахунком суми середнього заробітку за час затримки виплати позивачу одноразової грошової допомоги.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої підлягає зміні.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року - змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини наступним чином:

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 71 936,14 грн з врахуванням обов`язкових платежів.

В решті рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя Г.В.Земляна

суддя В.В.Файдюк