Справа № 140/6551/20
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2020-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2020 року ЛуцькСправа № 140/6551/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича (далі приватний виконавець, відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №60863463.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 вперше про існування щодо неї відкритого виконавчого провадження №60863463 дізналася 01.05.2020 з інформаційної довідки адвоката Хомича Р. В. Вказує, що не була зареєстрована та фактично не проживала у місті Києві чи Київській області, ніколи не працювала у цих адміністративно-територіальних одиницях, а також ніколи не мала у них рухомого чи будь-якого іншого майна. Крім того зазначає, що не володіє інформацією щодо будь-якого роду власних боргових зобов`язань, які б могли бути наслідком видачі виконавчих документів із послідуючим відкриттям виконавчих проваджень. На думку позивача, приватний виконавець безпідставно відкрив виконавче провадження №60863463, всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», з порушенням правил територіальної компетенції, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження №60863463 є очевидно протиправною та підлягає скасуванню. Будь-яких доказів, що вона у будь-який період свого життя проживала у місті Києві чи Київській області, має там майно, працює чи отримує дохід не може бути, тому що їх не існує.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін суддею одноособово, з урахуванням § 2 глави 11 розділу ІІ Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України); призначено судове засідання у справі на 11:00 28.05.2020.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, разом з тим, на виконання ухвали судді Волинського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 надіслав на адресу суду матеріали виконавчого провадження №60863463.

Судове засідання 28.05.2020 було відкладено у зв`язку з перебуванням головуючого судді Андрусенко О. О. у відпустці на 15:00 01.06.2020.

У свою чергу, у судовому засіданні 01.06.2020 було оголошено перерву у зв`язку з підготовкою до судових дебатів до 11:00 05.06.2020.

В судове засідання призначене на 11:00 05.06.2020 представники сторін не прибули.

Відповідно до частини третьої статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Як передбачено частиною четвертою статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, оскільки неприбуття у судове засідання представника позивача та представника відповідача незалежно від причин не перешкоджає розгляду справи, тому судовий розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 14.08.2013 між ПАТ «ВТБ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №R3В, згідно якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених в цьому договорі, а також Правилах споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ БАНК» у сумі 20000,00 грн., на строк по 14.08.2016 з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15% річних або в іншому розмірі, передбаченому цим договором.

28.09.2019 приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є. М. вчинив виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс», якому ПАТ «ВТБ БАНК», на підставі договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №221215 нв від 22.12.2015 та додаткової угоди №1 до договору про відступлення права вимоги №221215 нв від 22.12.2015, укладеної 04.04.2016, відступлено право вимоги за кредитним договором №R3В від14.08.2013, укладеного між ПАТ «ВТБ БАНК» та ОСОБА_1 , за період з 22.12.2015 по 24.09.2019 суму у розмірі: 4384,00 грн. сума основного боргу за кредитом; 5378,53 грн. сума простроченого основного боргу за кредитом; 763,03 сума прострочених процентів; 2780,24 сума несплачених комісійних винагород; 150,00 грн. плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 13455,80 грн. При цьому, у виконавчому написі вказано, що він набирає чинності з дня його вчинення та може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення.

11.12.2019 ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» звернулось до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського О. В. із заявою, в якій просило відкрити виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого напису.

11.12.2019 приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Табінський О. В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60863463 з виконання виконавчого напису № 9905, виданого 28.09.2019 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенко Є. М.

Позивач, вважаючи постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження протиправною, звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

При вирішенні даного спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовано Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).

Статтею 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За приписами пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 №3425-XII для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до статті 90 Закону України «Про нотаріат» стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення (стаття 91 Закону України «Про нотаріат»).

Пунктом першим частини другої статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

У свою чергу, згідно з пункту 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Згідно з частиною третьою названої статті у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Відповідно до частин 2, 4 статті 24 Закону №1404-VIII приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України. Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Згідно з частинами першою, другою статті 25 Закону №1403-VIII виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Пунктом 4 частини 2 статті 23 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Відтак, враховуючи наведені вище вимоги закону, якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на який розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.

Як встановлено судом та підтверджується даними Єдиного реєстру приватних виконавців України, відповідач здійснює свою діяльність у виконавчому окрузі, який поширюється на місто Київ.

Отже, відповідач вправі приймати до виконання лише ті виконавчі документи, за якими боржник зареєстрований чи проживає в місті Києві, або ж у якого наявне майно в даному окрузі.

Разом з тим, як вбачається з копії паспорта ОСОБА_1 вона з 02.05.2019 зареєстрована у АДРЕСА_1 . У свою чергу, з серпня 2019 позивач проживає за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому жодних доказів та їх документального підтвердження того, що ОСОБА_1 проживає чи має майно в місті Києві, матеріали справи не містять.

Суд звертає увагу, що в постановах про відкриття виконавчого провадження від 11.12.2019, про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 11.12.2019, про стягнення з боржника основної винагороди від 11.12.2019, про арешт майна боржника від 11.12.2019 відповідач зазначив дві адреси боржника, а саме: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , за якими, позивач не проживає.

Враховуючи наведене, слід дійти висновку про те, що приватний виконавець при відкритті виконавчих проваджень не перевірив дійсне місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, внаслідок чого безпідставно, всупереч вимог закону відкрив виконавче провадження з порушенням правил територіальної компетенції. Доказів протилежного відповідач суду не надав.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що оскаржувана позивачем постанова приватного виконавця від 11.12.2019 про відкриття виконавчого провадження №60863463 є протиправною та підлягає скасуванню, а позов в цій частині задоволенню.

Крім того, відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у сумі 840,80 грн., що сплачений відповідно до квитанції від 15.05.2020 МР_АВ170684Т00_13726147 (а.с.28).

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 11200,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У пункті 269 Рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Як вбачається із доданих письмових доказів (договору про надання правничої допомоги від 01.05.2020 (а.с.14-15), розрахунку суми гонорару адвоката за надану правничу допомогу від 06.05.2020 (а.с.16), акта приймання-передачі наданої правничої допомоги від 06.05.2020 (а.с.17), квитанції до прибуткового касового ордера №06/05-20 від 06.05.2020 (а.с.18) позивач сплатила адвокату Хомичу Р. В. кошти в загальній сумі 11200,00 грн. на оплату правничої допомоги, яка відповідно до акту приймання-передачі наданої правничої допомоги складається з: збору інформації та даних, підготовка (в тому числі оформлення, подання) адміністративного позову - 3 год., вартість 9600,00 грн.; підготовка (в тому числі оформлення, подання) адвокатських запитів до приватного виконавця Табінського О. В., приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенка Є. М., Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 1 год, вартість 1200,00 грн.; компенсація фактичних витрат, які не включені до гонорару та пов`язані з виконанням умов даного договору 400,00 грн..

Суд також зауважує, що у висновку ЄСПЛ, викладеному у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), у пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), у пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (Заява №66561/01), суд зазначив, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим, а у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Lavents v. Latvia» (Заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну ціну.

Суд вказує, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

З огляду на вказані обставини справи, суд дійшов висновку, що вартістю таких послуг адвоката не є співмірною зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). Зокрема, суд звертає увагу, що у розрахунку суми гонорару адвоката за надану правничу допомогу вказано, що даний розрахунок здійснювався в розмірі 1200,00 грн. за одну годину потраченого часу. У свою чергу, в акті приймання-передачі наданої правничої допомоги вказано, що адвокатом загалом на дану справу потрачено 4 год. Таким чином, чином суд вважає необґрунтованою та значно завищеною вартість наданої адвокатом правничої допомоги у сумі 11200,00 грн., виходячи з 4 годин потраченого часу. Щодо підготовки адвокатських запитів суд зазначає, що в матеріалах справи наявна копія лише одного запиту до приватного виконавця Табінського О. В., доказів подання інших запитів адвокатом матеріали справи не містять. Разом з тим, щодо адвокатського запиту до приватного виконавця Табінського О. В. суд зазначає, що даний запит було скеровано 01.05.2020, позовна заява подана 06.05.2020 до отримання відповіді на вказаний запит. Таким чином, адвокату для підготовки і подання позову достатньо було тих документів та інформації, яка була у нього наявна на день подання позову. Також суд вважає необґрунтованими витрати у розмірі 400,00 грн. щодо компенсації фактичних витрат, які не включені до гонорару та пов`язані з виконанням умов даного договору на підставі фіскальних чеків та квитанції, які вказані у акті приймання-передачі наданої правничої допомоги, оскільки в матеріалах справи відсутні дані фіскальні чеки та квитанція, адвокатом не конкретизовано, що це за витрати та не доведено, що вони були необхідними у межах даної справи, а тому підстави для їх стягнення відсутні.

Отже, керуючись критеріями, що визначені частинами сьомою-дев`ятою статті 139 КАС України, з урахуванням конкретних обставин справи та з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн. Решту витрат залишити за позивачем.

Таким чином, оскільки суд задовольняє позов, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 840,80 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 3000,00 грн.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича від 11 грудня 2019 року про відкриття виконавчого провадження №60863463.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Табінського Олега Володимировича (02125, місто Київ, вулиця Старосільська, будинок 1У, офіс 3) судовий збір у сумі 840,80 грн (вісімсот сорок грн. 80 коп.) та витрати на правничу допомогу у сумі 3000,00 грн. (три тисячі грн. 00 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, з урахуванням пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України.

Головуючий-суддя О. О. Андрусенко