Справа № 759/13208/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у відкритому судовому засіданні рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року, дата складання повного тексту якого не зазначена, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Матвієнка Миколи Сергійовича про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення і закриття справи, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до поліцейського роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Матвієнка Миколи Сергійовича (далі - Відповідач, Капрал поліції) про:

- визнання протиправними дій Капрала поліції щодо складання постанови серії ДП18 №009878 від 09.07.2019 року про адміністративне правопорушення стосовно накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 510,00 грн. за порушення ч. 3 ст. 122 КпАП України;

- визнання протиправною та скасування постанови серії ДП18 №009878 від 09.07.2019 року про адміністративне правопорушення;

- закриття провадження по справі.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15.10.2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що належними і допустимими доказами підтверджується факт порушення ОСОБА_1 вимог Правил дорожнього руху, оскаржувана постанова відповідає вимогам закону та прийнята у межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством, а відтак відсутні підстави для її скасування, а також для визнання протиправними дій щодо її прийняття.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було враховано факту безпідставного чи самовільного встановлення знаку обмеження максимальної швидкості, а також того, що перед знаком «обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год» не було встановлено знак «обмеження мінімальної швидкості руху 70 км/год». Окремо звертає увагу на незабезпеченні судом першої інстанції причин встановлення знаку обмеження швидкості, а також наданні оцінки доводам Позивача щодо його позиції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу Капрал поліції зазначає, що оскаржувана постанова прийнята ним у відповідності до вимог чинного законодавства на підставі належних і допустимих доказів, а посилання Апелянта на невірне встановлення знаків обмеження швидкості свідчить про намагання Позивача уникнути адміністративної відповідальності, адже жодного доказу на підтвердження правильності своєї позиції ОСОБА_1 не надано.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.05.2020 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2020 року зобов`язано Капрала поліції надати у строк до 27.05.2020 року схеми розташування знаків на відрізку 105-107 кілометри автомобільної дороги М-06 Київ-Чоп станом на 09.07.2019 року та інформацію щодо розташування дорожніх знаків обмеження швидкості на відрізку 105-107 кілометри автомобільної дороги М-06 Київ-Чоп станом на 09.07.2019 року та підстав їх розміщення.

Крім того, даною ухвалою продовжено строку розгляду справи та відкладено її розгляд до 03.06.2020 року

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Капралом поліції 09.07.2019 року було складено постанову серії ДП18 №009878 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (а.с. 4а; далі - оскаржувана постанова), якою до Позивача за порушення пп. «б» п. 12.9 Правил дорожнього руху України застосовано передбачене ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн.

При цьому судом першої інстанції було встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови стало те, що 09.07.2019 року автомобіль Toyota Rav-4, днз. « НОМЕР_1 », яким керував Позивач, рухався 105 кілометром + 500 м автомобільної дороги М-06 у зоні дії знаку 3.29 та рухався зі швидкістю 112 км/год; при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості на 62 км/год, чим порушив пп. «б» п. 12.9 Правил дорожнього руху. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що вказаний факт було зафіксовано приладом TruCAM 0521, а фото і відеофіксація здійснювалася на нагрудну камеру АМ-00106.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на підтвердження належними і допустимими доказами факту порушення Позивачем Правил дорожнього руху.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 затверджено Правила дорожнього руху (далі - ПДР України).

Відповідно до п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно пп. «б» п. 12.9 ПДР України водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Зі змісту розділу 33 ПДР України знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» вказує на те, що забороняється рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знакові.

Судовою колегією враховується, що приписи ст. 251 КпАП України визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Згідно ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою, зокрема, забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що факт руху автомобіля, яким керував Позивач, зі швидкістю 112 км/год, підтверджується фотознімком, здійсненим за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCAM № ТС000521 (а.с. 22), який отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012 року № UA-MI/1-2903-2012 (а.с. 27) та пройшов повірку, чинну до 25.09.2019 року, що підтверджується свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/11914 (а.с. 25).

Відповідно до Переліку засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України затверджений наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 05.04.2012 року № 437 вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM фірми Laser Technology, Inc., США, (номер за Державним реєстром засобів вимірювальної техніки) У3197-12 міжповірочний інтервал становить 1 рік.

Крім того, можливість використання виробу «TruCAM LTІ 20/20» виробництва Laser Technology Inc., США, підтверджується наявністю виданого Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку (а.с. 26).

Так, лазерний вимірювач швидкості TruCAM LTІ 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.

Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м.

Правильність реалізації у приладі TruCAM зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації.

Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCAM, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.

Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCAM.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав стверджувати, що факт руху автомобіля Toyota RAV4, днз. « НОМЕР_1 », яким керував Позивач, зі швидкістю 112 км/год у межах дії знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50 км/год», підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Надаючи оцінку доводам Апелянта щодо безпідставності встановлення даного знаку обмеження швидкості та облаштування його з порушенням вимог чинного законодавства, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 12.10 ПДР України додаткові обмеження дозволеної швидкості руху можуть вводитися тимчасово і постійно.

При цьому разом із знаками обмеження швидкості руху 3.29 та/або 3.31 обов`язково додатково встановлюються відповідні дорожні знаки, які попереджають про характер небезпеки та/або наближення до відповідного об`єкта.

У разі коли дорожні знаки обмеження швидкості руху 3.29 та/або 3.31 встановлені з порушенням визначених цими Правилами вимог щодо їх введення чи з порушенням вимог національних стандартів або залишені після усунення обставин, за яких їх було встановлено, водій не може бути притягнений до відповідальності згідно із законодавством за перевищення встановлених обмежень швидкості руху.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, зі змісту наданої на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції належним чином завіреної копії листа Служби автомобільних доріг у Житомирській області від 03.05.2019 року №11-02/763, на ділянці автомобільної дороги М-06 Київ-Чоп кілометри 106-107 встановлені знаки: 3.29 (90) на розподільчій смузі та праворуч (105 км + 068), знаки 3.29 (70) на розподільчій смузі та праворуч (105 км + 232), панно «Аварійно-небезпечна ділянка дороги» праворуч (105 км + 292), знаки 3.29 (50) на розподільчій смузі та праворуч (105 км + 400), знаки 3.29 (50) на розподільчій смузі та ліворуч (106 км + 235), знаки 3.29 (70) на розподільчій смузі на ліворуч (106 км + 437), знаки 3.29 (90) на розподільчій смузі та ліворуч, панно «Аварійно-небезпечна ділянка дороги» ліворуч (106 км + 642).

Факт встановлення даних знаків і панно, а також їх облаштування за правилами абз. 5 п. 10.5.25 ДСТУ 4100-2002 «Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування», підтверджується також наявними на наданому Відповідачем диску фотографіями (а.с. 44).

Згідно пп. «а» п. 12.10-2 ПДР України обмеження дозволеної швидкості руху вводяться постійно виключно на небезпечних ділянках доріг та вулиць (небезпечні повороти, ділянки з обмеженою видимістю, місця звуження дороги тощо).

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про безпідставність твердження Апелянта про те, що дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» було встановлено з порушеннями вимог ПДР України та національних стандартів, оскільки на вимогу ДСТУ 4100-2002 «Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування» указаний знак було розміщено з дотриманням правил ступінчатого зменшення швидкості на 20 км/год, а саме по собі зменшення такої швидкості до 50 км/год було зумовлене тим, що дана ділянка віднесена до аварійно-небезпечних (пп. «а» п. 12.10-2 ПДР України).

Судом апеляційної інстанції відхиляється посилання ОСОБА_1 на неврахування судом першої інстанції наданих до матеріалів справи фотографій дорожнього знаку 3.29 (50) (а.с. 11) та фотографії дорожнього знаку 3.29 (50) разом з автомобілем (а.с. 10), оскільки вказані фотографії жодних чином не спростовують зафіксований Відповідачем факт порушення Позивачем ПДР України. До того ж, аналіз наявних на диску відеозаписів, на яких зафіксовано розгляд справи про адміністративне правопорушення, шляхом співставлення їх відомостей із згаданими вище фотографіями свідчить, що останні зроблені на місці встановлення знаків 3.29, що є відмінним від місця фіксації правопорушення та місця зупинки транспортного засобу.

Відповідно до ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 122).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Наведеним, на переконання суду апеляційної інстанції, спростовується посилання Апелянта на те, що Інспектор поліції перебрав на себе функції правосуддя, здійснюючи самостійно розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, автомобіль Toyota RAV4, днз. « НОМЕР_1 », яким керував Позивач, рухався 105 кілометром + 500 метрів траси М-06 Київ-Чоп зі швидкістю 112 км/год та перевищив встановлене обмеження швидкості руху 50 км/год на 62 км/год, чим порушив пп. «б» п. 12.9 Правил дорожнього руху України, що належним чином відображено в оскаржуваній постанові.

Викладеним також спростовується посилання Апелянта на протиправність дій Відповідача щодо складення згаданої постанови, яка є предметом оскарження, а також на відсутність у діях Позивача як складу правопорушення, так і його події взагалі.

Судова колегія погоджується з доводами ОСОБА_1 щодо невірно зазначення судом першої інстанції змісту пп. «б» п. 12.9 ПДР України, в якому, як було зазначено вище, не йде мова про граничну швидкість транспортних засобів у межах населеного пункту. Разом з тим, невірне цитування норми пп. «б» п. 12.9 ПДР України у межах спірних правовідносин не зумовило ухвалення неправильного рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено «03» червня 2020 року.