Справа № 320/6634/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6634/19 Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 06.11.2019 №344 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , виданий 11.05.2015 строком дії до 10.01.2025;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву та подані до неї документи стосовно надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що він перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , від якого є спільна малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою України. Також, позивач зазначив, що з 19.05.2016 він зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на податковому обліку в Білоцерківській ОДПІ ГУ ДПС у Київській області.

Втім, відповідачем прийнято рішення №344 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, в якому не наведено жодних конкретних приписів закону, якими була б передбачена відмова у наданні йому дозволу на імміграцію.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 06.11.2019 №344 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 11.05.2015 строком дії до 10.01.2025.

Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву та подані до неї документи стосовно надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час звернення до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну від 07.11.2018 ОСОБА_1 було вказано неправдиві відомості щодо зміни власного прізвища.

При цьому, у відповідності до п. 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи дозвіл на імміграцію не надається.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 11.05.2015 строком дії до 10.01.2025, є громадянином Республіки Узбекистан.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 є батьком дитини ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 м. Біла Церква Київської області.

У відповідності до довідки від 30.07.2015 №2635 ОСОБА_3 набула громадянства України на підставі пункту 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України» та з 30.07.2015 є громадянкою України.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських об`єднань ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на податковому обліку в Білоцерківській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області.

07 листопада 2018 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 06.11.2019 №344 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 11.05.2015 строком дії до 10.01.2025, на підставі п. 4 частини першої ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази подання позивачем свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, та відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, вказане свідчить про відсутність підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Враховуючи, що судом визнано протиправним та скасовано рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 06.11.2019 №344 тому позовні вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України «Про імміграцію» також підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 4 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Закон №2491-III)

Положеннями статті 1 Закону №2491-III передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 4 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів.

Згідно з вимогами пункту 1 частини третьої статті 4 зазначеного закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

У відповідності до ст.6 Закону України №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 9 Закону № 2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2491-III заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Частиною п`ятою вказаної статті передбачено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно з частинами десятою та одинадцятою статті 9 Закону № 2491-III у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

У силу вимог статті 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

З аналізу вищенаведених норм Закону України «Про імміграцію» вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

Тобто, вказаними нормами встановленими встановлений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

У пункті 11 Порядку № 1983 встановлено перелік документів, які подаються для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка.

Згідно пункту 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

У силу вимог пункту 19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Як свідчать матеріали справи, приймаючи рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , відповідач виходив з того, що такою особою у поданій заяві було зазначено свідомо неправдиві відомості чи подано підроблені документи згідно п. 4 частини першої ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

На обґрунтування прийнятого рішення апелянт вказує на те, що міграційною службою було встановлено факт зміни прізвища, оскільки у паспорті громадянина Республіки Узбекистан № НОМЕР_3 , дата видачі 12.03.2012, строком дії до 11.03.2017, прізвище позивача було зазначено як « ОСОБА_1 », що свідчить про зазначення позивачем неправдивих відомостей.

Однак, у рішенні відповідача не міститься жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України. По суті, в основу спірного рішення відповідача покладено дані, які вказують на те, що позивачем не було надано відомостей про зміну свого попереднього прізвища.

У той же час, відповідачем жодним чином не оспорюється факт подання позивачем до відповідача усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом України «Про імміграцію» та Порядком №1983.

Разом з тим, зі змісту статті 10 Закону України «Про імміграцію» вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Втім, Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, як суб`єктом владних повноважень, всупереч частини другої статті 77 КАС України не доведено належними та допустимими доказами факту свідомого зазначення позивачем неправдивих відомостей у його заяві про надання дозволу на імміграцію в України.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази наявності вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-які інші докази того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; інформація, яка б підтверджувала порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені ст. 10 Закону України «Про імміграцію», які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію.

При цьому, слід враховувати, що ОСОБА_1 згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 20.03.2015 є батьком малолітньої дитини - ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 м. Біла Церква Київської області.

Також, вказана малолітня особа відповідно до довідки від 30.07.2015 №2635 набула громадянства України на підставі пункту 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України».

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII, закрпілено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет, з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, визначено Законом України від 26.04.2001 №2402-ІІІ «Про охорону дитинства», відповідно до статей 8, 11, 14 якого кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року по справі «Боррехаб проти Нідерландів», яке в силу положень частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції.

Позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя)

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, втручання органу державної влади в сімейне життя позивача є неправомірним, так як під час прийняття рішення не враховувалась наявність малолітньої дитини та її законне право на проживання разом з батьком.

Наведене свідчить про те, що відповідачем при винесенні рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 взагалі не враховувався факт наявності у нього малолітньої дитини, та її законні права на проживання разом з батьком.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.11.2019 у справі №820/5953/16.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 06.11.2019 №344 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну позивачу є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву та подані до неї документи стосовно надання дозволу на імміграцію в Україну, колегія суддів зазначає наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Так, Законом № 2491-III, зокрема, підпунктом 3 частини першої статті 6 визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Отже, саме до дискреційних повноважень міграційної служби належить прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

За змістом абзацу другого частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи закріплене законодавцем у пункті 2 частини другої статті 245 КАС України положення, яке надає можливість суду визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт, виконуючи обов`язок дотримання принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, який зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права, - суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що слід задовольнити позов у цій частині заявлених вимог шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву та подані до неї документи стосовно надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук