Справа № 140/3448/19
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/3448/19 пров. № А/857/3853/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року (суддя Денисюк Р.С., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 в листопаді 2019 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, у якому просив: визнати протиправним та скасувати повідомлення Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 19.11.2019 №29 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву позивача про надання статусу біженця у відповідності з процедурою, передбаченою законодавством. В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його прийнятті відповідачем не було звернуто увагу на те, що позивач відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначає, що є громадянином Російської Федерації, але не може та не бажає користуватися захистом своєї держави у зв`язку з побоюваннями переслідування з боку органів державної влади Російської Федерації у зв`язку зі своїми опозиційними поглядами та політичними переконаннями.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі №140/3448/19 адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що із матеріалів особової справи позивача слідує, що останній за жодною із конвенційних ознак на своїй батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами останнього не підтверджуються, а інформаційні матеріали справи носять здебільшого загальний характер і не підтверджують існування умов для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Окрім того, аналіз матеріалів особової справи вказує на елементи свідомого зловживання шукачем захисту процедурою надання міжнародного захисту в Україні, надання ним сумнівної інформації та ознаки порушення українського законодавства, що в сукупності вказує на відсутність потреби заявника у захисті нашої держави. Крім того, приїхавши в Україну позивач відразу до органів влади із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як це передбачено частиною другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон №3671-VI) не звертався, а звернувся лише після його затримання під час незаконного перетину державного кордону. Дані факти, на думку відповідача, у своїй сукупності, дають підстави зробити висновок що позивач не шукав захист в Україні, а використовував Україну як транзитну країну для виїзду до країн Західної Європи, або ж його метою була тимчасова легалізація свого перебування на території України та уникнення повторного примусового повернення до країни громадянської належності. Також відповідач звертає увагу на те, що твердження позивача про залишення країни постійного проживання через політичні переслідування та опозиційну діяльність є досить сумнівними та не підтверджуються жодними доказами. Відповідач звертає увагу і на те, що ОСОБА_1 до приїзду в Україну перебував у «третій безпечній країні», зокрема Словаччині, що відповідно до статті 6 Закону №3671-VI є самостійною підставою для відмови у наданні статусу біженця. Вказане вище дає підстави вважати, що заявник відноситься до категорії економічних мігрантів, тобто осіб, які добровільно залишають свою країну, у пошуках кращого життя маючи на меті оселитись в іншому місці, а їхні дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Відтак, апелянт наголошує, що у ОСОБА_1 відсутні підстави для набуття додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, з огляду на що рішення, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Кіров, є громадянином Російської Федерації, освіта вища (юрист), рідна мова російська, іншими мовами не володіє, жодних релігій не сповідує, за національністю росіянин, одружений, має трьох дітей (одна дитина народилася на території України 12.11.2019).

Згідно матеріалів особової справи позивача, останній у 2019 році двічі звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту: вперше - 07.05.2019, проте, за його заявою від 28.05.2019 Управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області видано наказ №40 про припинення розгляду його заяви.

З листа Чопського прикордонного загону від 31.10.2019 №21/1330 слідує, що відносно громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 29.05.2019 прийнято рішення про затримання з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію. Відповідно до акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства від 01.06.2019 дані громадяни РФ були передані до відділу прикордонної служби «Гірськ» Чернігівського прикордонного загону, та того ж дня у ППр «Сеньківка» Чернігівського прикордонного загону були передані на територію РФ в порядку Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію.

Вдруге позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 27.10.2019.

Управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області було проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол співбесіди від 31.10.2019 №1, в ході якої встановлювались обставини приналежності позивача, його діяльності, релігійної та етнічної приналежності, причини еміграції, рід занять, тощо.

Під час проведення співбесіди позивач зазначив, що двічі виїжджав із Російської Федерації, маючи намір потрапити до країн Західної Європи. Так, у травні 2019 року з дружиною та донькою виїхав з м. Краснодара до м. Могильов в Білорусії, де прожили декілька днів та поїхали у м. Брест. Звідти мали намір їхати до Польщі. На кордоні у Польщі мали намір просити надати їм статус біженця, однак їх повернули до Білорусії. Після народження другої дитини зупинилися у Білорусії, де проживала близько одного року та неофіційно працювали. За захистом у Білорусії не зверталися. Після притягнення до адміністративної відповідальності позивач з сім`єю покинув Білорусію та потрапили до України. В травні 2019 року звернувся до відповідача звернувся за захистом, однак на співбесіди не прибув та вирушив із сім`єю до Словаччини, де їх затримали та повернули до України. Останній разом із дружиною відмовилися від процедури отримання захисту в Україні та їх разом із дітьми відправили до країни постійного проживання.

Вдруге потрапили до України в жовтні 2019 року та звернулися за захистом. Основними причинами звернення за захистом позивача з його слів є небажання змиритися із тоталітарним режимом у своїй країні, опозиційна діяльність, зневіра у можливості змінити життя на краще, а також намір потрапити до іншої країни в Європі.

З матеріалів справи слідує, що позивач надавав пояснення з приводу побоювань стати жертвою переслідування та про загрози бути ув`язненим в Російській Федерації внаслідок взяття участі у мітингах, здійснення агітації, поширення інформації в інтернет, оскільки був членом спільнот «Артпідготовки» (це спільнота в мережі інтернет, яка пропагує зміну влади в Російській Федерації) та «Прогулянки вільних людей» та брав участь у мітингам проти влади Путіна.

За результатами розгляду справи ОСОБА_1 , на підставі заяви, співбесіди, інформації по країні походження 14.11.2019 Управління Державної міграційної служби України у Волинській області дійшло висновку про очевидну необґрунтованість заяви ОСОБА_1 та вказало, що відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 13 Закону №3671-VI, а заяву визнано такою, що носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця. Оформлено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вищевказаного висновку, 15.11.2019 Управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області прийнято наказ №88 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ».

Відповідач направив позивачу повідомлення від 19.11.2019 №29 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що заява позивача не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, а прийнявши рішення, в якому зазначено про відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, відповідач фактично вирішив заяву по суті без оформлення документів для вирішення цього питання. Також, суд першої інстанції вважав, що належним способом захисту в даному випадку буде не скасування повідомлення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.11.2019 №19, оскільки воно не є рішенням в розумінні адміністративного права, яке тягне наслідки для позивача, а визнання протиправним та скасування наказу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 15.11.2019 №88 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом №3671-VI.

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону №3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з частиною четвертою статті 8 Закону №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з частинами шостою та сьомою статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №3671-VI питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б)релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д)політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватися наявність усіх підстав, однак немає значення, чи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування склалися за однією з наведених ознак чи за декількома.

Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 вказаного Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

В більшості випадків особа, яка спасається від переслідувань, приїжджає в державу у скрутному становищі і дуже часто без особистих документів. Таким чином, хоч обов`язок надати докази покладено на заявника, завдання встановлення і аналізу відповідних фактів вирішується разом з уповноваженою посадовою особою, яка здійснює перевірку заяви. В деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, які є в його віданні, для збору всіх необхідних доказів, які підтверджують подану заяву. Таким чином, вимогу надати докази не потрібно трактувати надто буквально, як перешкоду особі, яка подала заяву про надання статусу біженця.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового захисту або встановити необґрунтованість поданої заяви та відсутність правових підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

«Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання», саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від особи, так з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Оцінка побоювань обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи-заявника, яка є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивною ситуацією у країні.

При цьому, інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації та відповідно до частини третьої статті 78 КАС України не потребує доказування.

Якщо повернення до країни походження є таким, що може порушувати статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Згідно з пунктом 1.2 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 (далі - Правила №649) інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, УВКБ ООН, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Відповідно до підпункту е) пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом, протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється, в тому числі, з урахуванням оновленої інформації щодо країни походження заявника на момент подачі заяви.

Приписами пункту 4.1 Правил №649 передбачено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: проводить співбесіду із заявником; розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до підпункту б) пункту 4.3 Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Кіров, є громадянином Російської Федерації, освіта вища (юрист), рідна мова російська, іншими мовами не володіє, жодних релігій не сповідує, за національністю росіянин, одружений.

Позивач надавав пояснення з приводу побоювань стати жертвою переслідування та про загрози бути ув`язненим в Російській Федерації внаслідок взяття участі у мітингах, здійснення агітації, поширення інформації в інтернет, оскільки був членом спільнот « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (це спільнота в мережі інтернет, яка пропагує зміну влади в Російській Федерації) та «Прогулянки вільних людей» та брав участь у мітингах проти влади Путіна.

У висновку працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 14.11.2019 вказано, що твердження позивача щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на батьківщині, наведені у заяві є необґрунтованими, суперечливими та носять характер зловживань з метою легалізації перебування на території України. Вказано, що надана заявником інформація про факт притягнення його до адміністративної відповідальності та відбування адміністративного арешту у Російській Федерації є надуманою, оскільки відсутні будь-які документи, які могли б підтвердити такі факти.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що предметом спору у розглядуваній справі є рішення відповідача про відмову в оформленні позивачу документів для вирішення питання про визнання такого біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто має місце відмова на стадії попереднього розгляду заяв без фактичного дослідження усіх доказів у справі.

Рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту є одним із тих рішень, яким завершується попередній розгляд заяв щодо визнання, зокрема, особою, яка потребує додаткового захисту, та є підставою для подальшого розгляду цієї заяви ДМС, яка за наслідками розгляду цього питання і прийме остаточне рішення по суті звернення.

Таке рішення приймається за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявників відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої Закону №3671-V, а також, якщо заяви носять характер зловживань, оцінка обґрунтованості заяв позивачів та дослідження наявності у заявників обґрунтованих побоювань здійснюється компетентними органами вже після прийняття рішення про оформлення документів.

Таким чином, відмова позивачу відбулась на стадії попереднього розгляду заяви, а саме, на стадії допуску позивача до повної процедури дослідження такої по суті.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що відповідачем при вирішенні заяви позивача не повною мірою були виконані всі необхідні дії, зокрема, інформація про спільноти «Артпідготовки» та «Прогулянки вільних людей» не перевірена, не взято до уваги відомості, що містяться на загальнодоступних Інтернет-ресурсах та не наданий аналіз цих джерел інформації, не витребовувалися додаткові відомості, що можуть підтвердити наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення.

Крім того, позивачем при зверненні до суду з адміністративним позовом долучено ряд документів по справі про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 19.3 Кодексу Російської Федерації про адміністративні правопорушення стосовно громадянина ОСОБА_1 , зокрема, і рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими останнього притягнуто до адміністративної відповідальності. Вказане спростовує доводи відповідача про те, що надана заявником інформація про факт притягнення його до адміністративної відповідальності та відбування адміністративного арешту у Російській Федерації є надуманою.

Апеляційний суд вважає, що сукупність вищенаведених обставин в обов`язковому порядку повинна бути досліджена відповідачем, натомість їх не дослідження є порушенням процедури перевірки наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак встановлені апеляційним судом обставини свідчать про те, що у даному випадку стосовно позивача відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення та, відповідно, про його протиправність.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається в тому випадку, якщо заява є явно необґрунтованою.

При цьому, оцінка обґрунтованості побоювань внаслідок повідомлених заявником обставин здійснюється уповноваженою посадовою особою територіального органу ДМС вже після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є лише попередньою стадією розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не вирішенням питання про надання такого статусу по суті.

Проаналізувавши вищенаведене, суд зазначає, що заява позивача не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, а прийнявши рішення, в якому зазначено про відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI , відповідач фактично вирішив заяву по суті без оформлення документів для вирішення цього питання.

На думку суду, викладені у висновку працівника Управління Державної міграційної служби України у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.11.2019 окремі доводи (зокрема, щодо не звернення за отриманням статусу біженця в Білорусії та Польщі, незаконний перетин кордону в Україну тощо) повинні враховуватись уже при вирішенні по суті заяви щодо надання статусу біженця, а не на стадії попереднього розгляду заяви.

Також колегія суддів не приймає до уваги твердження відповідача про те, що позивач перебуваючи на території України, до затримання, не звертався за захистом у ній, використовував як транзитну країну з метою виїзду до країн Західної Європи, оскільки зазначена обставина сама по собі не може свідчити про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував приписи статті 245 КАС України та дійшов висновку, що належним способом захисту в даному випадку буде не скасування повідомлення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.11.2019 №19, оскільки воно не є рішенням в розумінні адміністративного права, яке тягне наслідки для позивача, а визнання протиправним та скасування наказу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 15.11.2019 №88 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 03 червня 2020 року.